Р. Дж. Пинейро
Обсадата на Лайтнинг

Превод от английски: Желяз Янков, 1993

chitanka.info

На моята красива жена, Лори, приятел за всички сезони.

На моя син Кемрън. Благодаря ти, че ме остави да преоткрия света през твоите очи.

Пролог

Космодрум Байконур, източен Казахстан

Окъпан в меката червеникава светлина на есенния залез, руският космически товарен кораб „Прогрес-VI“ се разтресе, докато четирите стартови двигателя и главният му двигател забоботиха оглушително. Запалиха се под високо налягане хилядите литри керосин, в реакция с течния кислород развиха комбинирана тяга от 181 440 килограма в шахтата за неутрализиране на ракетния факел.

Обгърнат в стълб от пламъци и дим, безпилотният кораб се поколеба няколко секунди, докато изумителната подемна сила преодоляваше земното притегляне, което задържаше 150-тонната му маса. После бавно набра необходимата мощност, за да се откъсне от земята. Четирите стабилизиращи ферми, които крепяха тристепенната ракета на бетонната площадка, се разтвориха като лале и се отдръпнаха встрани, докато двигателите РД-107 с оглушителен рев издигнаха „Прогрес-VI“ над площадката.

Бордните компютри забълваха стотици команди в секунда към спомагателните двигатели, които контролираха кораба да не се отклонява от курса, докато ракетата-носител за 45 секунди разви свръхзвукова скорост.

Оставяйки зад себе си дълга димна опашка, ракетите-ускорители действуваха още 80 секунди, после се отделиха от ракетата-носител, която продължи да работи като втора степен още 200 секунди.

Четирийсет секунди след запалването на втората степен предпазният кожух на третата степен се разтвори по надлъжната си ос и се показа намиращият се вътре космически кораб.

На височина 145 километра се отдели втората степен на ракетата-носител и се включи двигателят РД-461 на третата, който в продължение на 240 секунди при тяга 27 221 килограма щеше да изведе „Прогрес-VI“ в елипсовидна орбита с перигей[1] 240 и апогей[2] 498 километра. Програмата на полета предвиждаше космическият кораб да остане в тази орбита седем часа и петнайсет минути, след което главният двигател на „Прогрес-VI“ щеше да се задействува за първото от трите включвания в орбита, за да приближи кораба до космическата станция „Мир“.

Спътникът „Олимп 6-Ф8“ за океанографски изследвания се въртеше в ниска земна орбита на височина 240 километра с наклон на орбитата 82 градуса и проучваше водите край венецуелското крайбрежие. Централният компютър на борда му временно смени програмата в отговор на сигнал-мълния, изпратен от станцията за следене на полета във Френска Гвиана.

Сигналът нареждаше на компютъра да състави алгоритъм, който да се самоизтрие от паметта му след изпълнението, програмиран да изхвърли в космоса един бял цилиндър, скрит на борда, още когато спътникът беше изведен в орбита преди няколко месеца.

В тежкия 230 килограма цилиндър нямаше нищо от сложната инфрачервена техника и радиоапаратура в сантиметровия диапазон, с която беше пълен самият спътник. Освен шестте тръбовидни реактивни двигателя с твърдо гориво около корпуса му, един радиокомпас и радиопредавател, дългият метър и половина цилиндър съдържаше 136 кг мощен пластичен експлозив и свързан към него възпламенител. Цилиндърът беше почти неуловим от радарите както на неговите конструктори, така и на руските станции, контролиращи полета на „Прогрес-VI“, поради слоя флуоровъглеродна смола, нанесен по цялата му външна повърхност.

Реактивните двигатели задействуваха и го изведоха в силно елипсовидна орбита с перигей 320 и апогей 4800 километра, но цилиндърът така и не достигна апогея. Той дори не го доближи. Докато бързо набираше скорост, неговият радиокомпас засече „Прогрес-VI“ в собствената му орбита на разстояние 1600 километра.

Скоростното преследване не трая дълго. Носейки се с близо 48 000 километра в час, цилиндърът взе разстоянието за минути и се вряза в кърмовата част на руския кораб с относителна скорост от 8000 километра в час. Удряйки целта, цилиндърът се разцепи, пластичният експлозив обви като палачинка „Прогрес-VI“ и секунда по-късно избухна. Ударните вълни се разнесоха по дължината на корпуса и стотици метални късчета се разхвърчаха със светлинна скорост във вътрешността на кораба, като пробиха резервоарите в кърмовата част.

Бордните уреди регистрираха удара, но не успяха да предадат данните на земята. Последвалият взрив направи смешна първоначалната експлозия. Хилядите литри гориво и течен кислород създадоха ад, който трая само няколко секунди — достатъчни, за да не остане и помен от „Прогрес-VI“.

Куру, Френска Гвиана

Операторът на радара видя в горния ляв ъгъл на компютърния екран примигващото съобщение за улучената в орбита цел. Това означаваше, че цилиндърът е достигнал кораба и го е взривил.

Операторът премести погледа си върху кръглия радарен екран вляво и се увери, че „Прогрес-VI“ е изчезнал от екрана. Доволен, той продължи да обработва данните, постъпващи от спътника „Олимп“.

[1] Най-ниска точка на орбитата — Б.ред. ↑

[2] Най-висока точка на орбитата — Б.ред. ↑

1.

Ракетен комплекс 39, площадка А.

Космически център „Кенеди“, Флорида

Бляскава и чиста, „Лайтнинг“, насочена към небесата, стърчеше спокойно на бетонната си поставка. Застинала в очакване, тя приличаше на увиснала във въздуха огромна хищна птица, готова да излети сред пламъците от соплата на двете мощни стартови ракети с твърдо гориво. Външният резервоар беше грозен, но необходим израстък върху иначе съвършената бяла обшивка, направена от над 21 000 термични плочки — мозайка, струваща много милиони долара.

Жаркото предобедно слънце във Флорида вече бе вдигнало температурата навън над 30 градуса. Командирът на кораба Майкъл Кеслър хвърли поглед към ракетния комплекс, докато рулираше реактивния самолет „Гълфстрийм-2“ по писта 33, дългата 4500 метра писта на сектора за приземяване на совалки в космическия център „Кенеди“. Самолетът беше значително видоизменен от НАСА за тренировки при кацане със застопорен щурвал.

Кеслър леко даде пълна газ. Двойният газотурбинен двигател „Ролс-Ройс Спей 511–8“ се съвзе и с тяга близо девет тона плъзна 15-годишния самолет по бетонната писта. Кеслър държеше носа му в централната линия, като увеличаваше скоростта: 100 възела[1]… 110… 130.

Кеслър изправи носа нагоре при скорост 150 възела. Той заговори в шлемофона:

— Кенеди, тук е „Гълфстрийм“ девет-четири-шест, приемам.

— Девет-четири-шест, излитане разрешено.

— Изкачване на височина до дванайсет хиляди. Планът предвижда заход със застопорен щурвал.

— Девет-четири-шест, имате разрешеше за четирийсет. Вятър от изток със скорост 10 възела. Висотомерът показва две-девет-точка-нула-шест и се покачва.

— Разбрано.

Кеслър насочи самолета за излитане под ъгъл 35 градуса, докато правеше широки кръгове над пистата.

— Мразя издигането по спирала и тренировките за кацане със застопорен щурвал — обади се вторият пилот, капитан Клейтън „Текс“ Джоунс. — Отегчават ме до смърт.

Кеслър се усмихна. Джоунс, стар приятел от дните, когато Кеслър служеше на самолетоносача „Конститюшън“ в Персийския залив, беше от ВВС, но Кеслър нямаше нищо против. Той гледаше на Джоунс като на последния от практичните американски офицери.

— Съмнявам се, че ще кажеш същото по време на истинския полет, Текс. Ако съдя по това, което са ми казвали, навлизането в плътния слой на атмосферата едва ли е детска играчка.

— Цял живот не съм се плашил от нищо, Майк. Не възнамерявам да започвам сега.

Десет минути по-късно Кеслър погледна висотомера, който вече сочеше повече от 11 000 метра.

— Почти пристигнахме.

Слънцето бе от дясната страна. Кеслър изключи двигателя и насочи самолета за слизане под ъгъл 20 градуса в посока към океана.

— Какво спокойствие. Не мога да повярвам, че според теб е отегчително.

Джоунс само поклати глава.

Кеслър направи завой на 180 градуса десет минути по-късно и видя писта 33 на 16 километра разстояние. Той провери арматурното табло. Височина три хиляди метра; скорост 220 възела. Малко повече от идеалния заход с изключен двигател при скорост 215 възела. Кеслър направи необходимата корекция, натискайки леко щурвала. Хидравличната предавка задействува хоризонталните стабилизатори на Т-образната опашка и те се подвиха надолу, а носът на самолета се вдигна. Кеслър видя, че скоростта намалява. След като при височина дванайсет хиляди метра започна захода със застопорен щурвал, промяната на скоростта можеше да стане само ако измени скоростта на спускане, а не чрез клапана за гориво.

— Май всичко си свел до чиста наука — отбеляза Джоунс.

— Наистина се надявам да е така. Когато вече сме в „Лайтнинг“, ако оплескам захода, няма да мога да коригирам с клапаните.

— Е, дотук всичко върви добре. Пистата е точно отпред на единайсет километра. Височина две хиляди и четиристотин метра при скорост два-един-пет възела. Изглежда добре.

— Кенеди, тук „Гълфстрийм“ девет-четири-шест, приемам — рече Кеслър.

— Девет-четири-шест, виждаме ви на радара и с просто око, продължавайте.

— Искам разрешение за кацане, приемам.

— Имате разрешение за пряк заход към писта 33, девет-четири-шест. Вятър от изток със скорост 10 възела. Висотомерът сочи две-девет-точка-нула-седем.

— Разбрано, Кенеди.

— Пет километра, 1500 метра, поддържаш скорост два-един-пет възела. Не е лошо за момче от флота — рече Джоунс.

Кеслър се ухили.

— Още нищо не си видял.

Лявата ръка на Кеслър държеше здраво щурвала. Като регулираше плавно посоката и скоростта, той поддържаше точно определения курс. С изключени турбовентилаторни двигатели и с големите вертикални стабилизатори, които НАСА беше добавила под тесния фюзелаж[2], самолетът трябваше да се „чувствува“ като орбитален кораб.

— Разстояние 1600 метра, височина 900 метра — обади се Джоунс.

Кеслър кимна и леко придърпа щурвала към себе си. Скоростта падна до 190 възела.

— Четиристотин и петдесет метра до пистата, височина 800 метра.

Кеслър блъсна ръчката на шасито. То се спусна. Той леко снижи носа, за да компенсира допълнителното челно съпротивление. Скоростта остана закована на 190 възела.

Тренировъчният самолет доближи края на пистата. Лекият насрещен вятър го избута към тревата вляво от нея. Кеслър премести щурвала вдясно. Същевременно натисна левия кормилен педал, за да компенсира насрещния вятър. Това наклони крилата, създавайки впечатлението, че самолетът завива по посока към вятъра. Кеслър го остави да се обърне на няколко градуса, после лявото кормило го принуди да поеме направо, изравни носа му по наближаващата централна ос на пистата и го задържа в това положение.

— Малко ниско сте, девет-четири-шест. Повдигнете се.

Капчици пот заструиха по лицето на Кеслър, докато придърпа щурвала към себе си. Той наблюдаваше уреда за пространственото положение на самолета във въздуха: 23 градуса… 21… 20…

Кеслър провери висотомера. Шейсет метра. Пистата се втурна срещу него, докато самолетът се плъзна грациозно над парчето тревна площ в края й. Вече напълно съсредоточен, Кеслър не откъсваше очи от осовата линия и продължи да прави дребни корекции.

— Шест метра… три… един… приземяване.

Кеслър почувствува леката вибрация, когато задните колела докоснаха пистата. Той придърпа щурвала и остави носа на самолета да се снижи от само себе си, докато скоростта падна под 100 възела.

— Девет-четири-шест, имате разрешение да рулирате до рампата.

— Разбрано.

— Насити ли се вече? — попита Джоунс.

Кеслър въздъхна:

— Предполагам.

— Добре. Умирам от глад.

Кеслър извъртя очи.

— Предполагам, че имаш предвид парче месо, а?

— Не просто каквото и да е месо, партньоре. Дебела пържола, не много препечена. Нищо не може да се сравни с нея.

Това накара Кеслър да се разсмее.

— Щом казваш, така да бъде, момко. Замърсяваш собственото си тяло с целия този холестерол и с никотина.

Джоунс пушеше също, макар и не много.

— А тялото е толкова доволно.

Кеслър поклати глава.

— Чудесно. Пържола да бъде тогава. Ще отидем да хапнем веднага след брифинга. Иначе едва ли ще изтърпя докрая.

Джоунс кимна и тръгна към задната част на самолета. Кеслър се усмихна. Джоунс беше истински тексасец.

След пет минути бяха в автобусчето на път към стаята за брифинги. Тъй като за деня преди изстрелването беше насрочена пресконференция, ръководството на НАСА искаше да е сигурно, че и двамата астронавти са подготвени да отговарят на въпросите на журналистите.

Докато пътуваха, мълчаха. Кеслър гледаше през тъмните стъкла на автобуса осмоъгълната стартова площадка, чиято площ беше приблизително половин квадратен километър.

Площадката имаше два важни компонента. Неподвижната сервизна кула бе разположена на западната й страна, там, където се сглобяваше совалката. Тя се състоеше от внушителна мачта с височина 75 метра със свързващи рамена към люка за екипажа на кораба. Въртящата се сервизна кула се обръщаше на 60 градуса, докато вратите на товарния й отсек съвпаднат с вратите на товарния отсек на „Лайтнинг“. Освен това кулата поддържаше и системата, която предпазваше „Лайтнинг“ тук, на площадката, от дъжд и градушка.

Кеслър пое дълбоко дъх и премести погледа си към брега. Морето. Въздъхна, докато гледаше ярката синева, която опасваше брега. Замисли се за годините във военноморския флот, който беше дом и семейство за него през по-голямата част от живота му. В ума му се занизаха спомени за колегите пилоти: дружбата, веселбите… свръхзвуковите кошмари. Кеслър знаеше, че те винаги ще живеят в специално кътче в сърцето му. Знаеше, че принадлежи към една особена порода: летците от морската авиация. Не пилотите от ВВС. Пилотите от ВМС. Мъже, чиято бойна задача завършваше едва след като подмамеха 30-тонния реактивен самолет да кацне върху танцуващата писта на самолетоносача при скорост 200 възела. Нямаше място за грешки. Нямаше място за изтощени пилоти, мислеше той.

От деня, в който на седемнайсет години получи разрешително за частен пилот, Кеслър реши да направи кариера от летенето. Възпротиви се на бащиното си желание да стане електроинженер и за три години взе диплома по авиоинженерство от Техническия институт във Флорида, а едновременно продължаваше да лети и като авиоинструктор. След дипломирането си кандидатствува и беше приет в Центъра за подготовка на пилоти за морската авиация в Патуксънт Ривър, щата Мериленд, и бързо изпъкна сред съвипускниците си със своя нахакан стил на летене.

Кеслър никога не летеше бавно, ако можеше да лети бързо. Никой досега не го беше видял да прави завой или да набира височина по обикновен начин. Той винаги форсираше, винаги докарваше самолета до определения от конструкторите краен предел на неговите възможности. Логиката му беше проста: или форсирам самолета и печеля въздушния бой, или врагът ще направи това. Ако правя вираж на 45 градуса, а врагът на 60, ще загубя. Ако летя със скорост Мах[3] 1.5, а врагът — с Мах 2, ще загубя. Кеслър познаваше само два вида пилоти: бързи и мъртви. През цялата си кариера полагаше всички усилия да бъде винаги между бързите. Инженерната диплома му даде познания по аеродинамика, които му позволяваха да разбира по-добре от съвипускниците си указанията на конструкторите. Той познаваше т.нар. предели за безопасност в самолетните конструкции. Знаеше например какво допълнително натоварване може наистина да издържи дадена плоскост на самолета над определен брой гравитационни константи, без да понесе структурни повреди. Това му позволяваше да го форсира безопасно и да изстисква всичко от самолета, което му даваше предимство пред неговите съвипускници.

След като завърши, капитан-лейтенант Кеслър получи онова, за което мечтаеше: да лети на изтребители „Ф-14 Томкат“ от борда на самолетоносача „Конститюшън“ и не след дълго спечели уважението на другите пилоти по време на операцията „Пустинна буря“. Той свали два иракски изтребителя „МиГ-23“ с картечници и една-единствена ракета „Сайдуайндър“ само няколко месеца след като пристигна там, когато все още всички го смятаха за новак. Тази и няколко други случки през годините, когато беше във ВМС, му донесоха чин полковник. Стана известен в национален мащаб, което по-късно накара НАСА да го вербува.

НАСА. Кеслър погледна през рамо вляво към съоръжението за презареждане и монтаж на ракетите с твърдо гориво, докато автобусът продължи по северния път към промишления район на космическия център. За по-малко от шест месеца то можеше да подготви ракетите за повторно използване — от изваждането им от океана на около 220 километра от източното крайбрежие на Флорида до прикачването на външния резервоар и орбиталния космически кораб.

Кеслър погледна към Джоунс, който беше затворил очи и подпрял глава на страничното стъкло. Капитанът от ВВС продължаваше да гледа с пълно пренебрежение на цялото изпитание — нещо, което Кеслър не можеше да проумее. Особено когато от изстрелването ги деляха по-малко от четирийсет и осем часа.

Шофьорът сви вляво по източния път на НАСА, после пак вляво по Авеню С. Автобусът спря до сграда М6–339 — щаба на космическия център „Кенеди“.

— Събуди се, Текс. Пристигнахме.

Джоунс рязко отвори очи и пое дълбоко дъх. Кеслър посегна към страничната врата и я дръпна назад.

Няколко минути по-късно влязоха в стаята за брифинги.

Париж, Франция

Лек ветрец разклащаше в късния следобед клоните на близкото дърво, отрупано с цветове. Те сякаш вдъхваха живот на нежната мелодия, която младият саксофонист свиреше под него. Една шапка в краката му показваше щедростта на публиката през деня. Вдясно амбулантен търговец предлагаше франзелки на пешеходците, но те май повече се заглеждаха в детето, което се учеше да кара велосипед на тревната площ вляво от саксофониста.

— Francois! Francois! Faites attention, Francois![4] — Кемрън Стоун чу как майката на детето викаше по ускоряващия темпото момчурляк, който полагаше отчаяни усилия да овладее основните умения до края на деня. Разтревожена, тя накрая го настигна от другата страна на малкия парк и извика нещо, което Кемрън не можа да разбере. Кемрън се усмихна, докато поемаше хладния свеж въздух. Хубаво беше да бъдеш отново в Париж.

Беше излязъл от американското посолство и попадна в един от най-спокойните градове в света. Несъмнено нещо съвсем различно от потискащите улици на Мексико сити, където прекара по-голямата част от последните пет години.

Погледна часовника си и продължи към площад „Конкорд“, източния край на дългото авеню в съседство с градините зад Лувъра. Кемрън ускори крачка, разполагаше само с трийсет минути, за да стигне до левия бряг преди седем вечерта. Той пресече улица „Роял“ към стъпалата, по които се слизаше до станцията на метрото.

Купи си билет от автоматите и заслиза, следвайки указанията на табелите, по облицован с бели плочки овален коридор. Проби си път през претъпкания перон и успя да вмъкне слабичкото си, но мускулесто тяло в един от препълнените второкласни вагони — лицето му остана едва на сантиметри от затварящите се врати. Хвана се с лявата ръка за перилото над главата си, а с дясната стискаше под сакото кобура с беретата — не от страх да не му потрябва, а да не го задигне някой джебчия. На Кемрън хич не му се искаше да обяснява на новия си оперативен шеф от ЦРУ, че са му откраднали оръжието, и то още в първия ден под негово разпореждане.

Тълпата го притискаше и Кемрън усещаше допира на зашитата под хастара на сакото водонепроницаема торбичка с три кафяви плика. В единия имаше три фалшиви паспорта със съответните шофьорски книжки, а в другите бяха парите за непредвидени случаи. Кемрън не излизаше никъде без тях… и без беретата.

След двеминутно клатушкане той се прекачи в друг влак в южна посока, който се оказа също препълнен.

Задачата, която му възложи шефът сутринта, беше да се срещне със съпругата на френски ракетен специалист, загинал при автомобилна катастрофа предишния ден. Вдовицата сама се обадила в управлението и настояла за срещата. Обикновено ЦРУ не обръщаше внимание на подобни на пръв поглед маловажни искания или в най-добрия случай ги прехвърляше на френските власти. Но жената беше използвала един, макар и поостарял код на ЦРУ за спешни случаи, когато позвънила в посолството. Този факт беше достатъчен, за да разтревожи няколко служители на ЦРУ до такава степен, че да задействуват оперативния.

Кемрън слезе на станция „Сен Мишел“, изкачи се на улицата и свърна вляво по улица „Кюжа“.

Особена улица, помисли си той, докато гледаше дву-и триетажните каменни сгради — някои вероятно още от XVII век. Вдовицата бе поискала срещата на усамотено място.

Кемрън приближи тясната улица отляво. Слънцето залязваше и вече тъмнееше. Изгледа вертикалната табела на грандхотел „Сен Мишел“ пред себе си. Хотелът едва ли беше по-широк от 9 метра, но някой явно го бе сметнал за достатъчно голям, за да сложи това „гранд“ пред името. Странно място за среща, помисли си той, защото знаеше, че покойният й съпруг, прочутият френски ракетен специалист Клод Гийю, беше не само един от най-уважаваните и богати хора в Париж, но и виден учен в Европейската космическа агенция Атена, гордостта на Европейската икономическа общност.

Атена. Виж, това е наистина голяма корпорация, размишляваше Кемрън. Атена съществуваше от години, припомни си той писаното в досието, което получи от шефа си сутринта, но агенцията се беше превърнала в днешната гигантска корпорация едва след експлозията на „Чалънджър“ преди няколко години. Само дни след нещастието с НАСА комуникационни компании и метеорологични агенции от големи и малки страни затрупаха Европейската космическа агенция с искания за изстрелване на спътници поради невъзможността на НАСА да действува в тази насока. С подкрепата на ЕИО Атена се разрасна: от под 500 служители тогава до над 15 000 и от няколко изстрелвания годишно до запълнена седмична програма, разработена да посрещне растящите нужди на света от нейните услуги. Вече могъща и състоятелна агенция, Атена разполагаше със съвсем нова високоусъвършенствувана база за изстрелване в крайбрежния град Куру, Френска Гвиана, и неотдавна оповести плановете си за европейска космическа совалка и постоянна космическа станция. След смъртта на Гийю жена му Мари, самата тя известен учен с голям принос в разработката на системата за насочване на надеждната ракета „Атена V“, щеше да получи по-голямата част от наследството на починалия съпруг.

Кемрън въздъхна. Тази тайнственост и необичайното място на срещата бяха неразбираеми за него. Въпреки това прекоси улицата и отвори единичната остъклена врата на хотела.

Веднага му се повдигна от силния мирис на пури, който идваше от другия край на дългото и тясно преддверие. Вдясно през чифт двойни остъклени врати забеляза всекидневната. Влезе и видя две кушетки и столове в квадратната стаичка. Кемрън се върна в тясното преддверие и мина по дървения под до другия край, където вляво имаше малък асансьор, а вдясно, както изглежда, беше рецепцията.

Той доближи и видя възрастна жена, полегнала на малко легло зад преградата. В метален пепелник до него димеше пура.

— Pardon, madame.

Възрастната дама отвори очи, изсумтя и бавно се надигна. Тя грабна пурата и я остави да виси от крайчеца на устата си. Кемрън усети неприятен мирис на пот; в началото ароматът на пурата го прикриваше, но стана по-осезаем, когато тя доближи.

— Oui? — Гласът й беше дрезгав и недружелюбен, както и външният й вид. Хлътналите й очи изучаваха Кемрън през дима.

— Bon soir, madame. Quelle est la chambre de Madame Guilloux?[5]

— Un moment. — Жената сложи очила и прелисти хотелската регистрация.

— Madame Guilloux n’est pas ici[6]. — Жената му обърна гръб.

— A… pardon, madame…

Тя не му обърна внимание и се върна до леглото си.

— Madame?

— Madame Guilloux n’est pas ici! Fiche-moi la paix![7]

Кемрън все още си спомняше достатъчно френския, за да разбере, че старицата току-що му беше казала да млъкне. Стисна зъби в отговор на грубата фраза и се канеше да даде воля на най-лошия си френски, когато зърна някого вляво от себе си.

— Закъснявате с пет минути — каза плътен, но много женствен глас на безупречен английски.

Кемрън обърна глава и видя високата елегантна фигура на Мари Гийю. Тя беше в тесни сини дънки и шарена памучна фланелка и държеше вратата на асансьора отворена.

— Там ли възнамерявате да останете, господин…?

Кемрън тръгна към нея.

— Казвам се Кемрън Стоун и подраних с няколко минути, госпожо Гийю.

— Мари, ако обичате. Никога не съм харесвала да ме наричат така, дори когато съпругът ми беше жив. Влезте, да отидем горе, преди някой да ни е видял.

Кемрън се вмъкна в мъничкия асансьор, който едва ги побра. Мари затвори вратата. Почти притиснал тялото си в нейното, Кемрън разтревожен слушаше звуците, които издаваше старият асансьор, преди най-после да потегли нагоре. Стоеше неловко, с лице на сантиметри от нейното. Впери поглед в някаква точка на стената, но чувствуваше, че Мари го наблюдава. Тя го разглеждаше.

— Говорите без акцент — рече той накрая, мъчейки се да вземе инициативата и да не показва, че близостта й го смущава.

— Това е, защото английският ми е майчин език. Аз съм родена и израснала във Флорида, Кемрън. Моминското ми име е Робъртс.

Асансьорът спря на третия етаж. Тя отвори вратата и излезе.

— Оттук.

Кемрън я последва до края на коридора. Тя извади ключ, отключи и отвори.

— Не е лошо за двайсет и пет долара на ден — рече тя, докато отваряше прозорците, които гледаха към улица „Кюжа“.

— Ще трябва да ми простите, но изобщо не съм очаквал, че срещата ще протече така.

Тя седна на едно от двете легла и го изгледа озадачено.

— О, и защо така?

— Ами, преди всичко мястото, пък и вашето отношение. То изобщо не се връзва със скърбящата вдовица, за която четох във вестниците тази сутрин.

— Вие сте този, който трябва да ми прости. Сигурно ви е ясно, че се срещам с вас тук, защото не исках никой да знае, че разговарям с ЦРУ. Може би управлението е изпратило неподходящ човек за случая.

Кемрън се намръщи.

— Вижте, госпожо, казах това, защото ме бяха уведомили, че задачата ми е просто да взема показания от вас. Ако става дума за нещо повече, бих искал да зная веднага.

— Защо? За да си отидете ли? — Тя стана и тръгна към прозорците.

— Не, за да мога да реша дали това място е достатъчно сигурно, а също и да разбера как точно пристигнахте тук. Обстоятелството, че сте облечена като туристка и че сте отседнала в тази кочина, съвсем не означава, че никой не ви е проследил.

Тя се обърна с лице към него.

— Добре, добре. Извинявам се. За миг помислих, че…

— Аз съм дисциплиниран оперативен работник, не някакъв медиум. А сега ми кажете кое беше толкова важно, че да ви накара да използвате спешния шифър с нас. И откъде го имате? Доколкото знаем, вие не сте свързана с управлението.

— От покойния ми съпруг.

Кемрън пак се намръщи.

— Е, тук съм. А сега кажете какво искахте да ни съобщите?

Мари се обърна, облегна се с ръце на подпрозоречната дъска, вдигна брадичка и остави ветрецът да разрошва дългата й черна коса. Много привлекателна жена, констатира Кемрън.

— Става дума за вечерта, преди той да умре — рече тя все още с гръб към него.

— Хм… и какво? — Кемрън седна на леглото и поразхлаби вратовръзката си.

— Беше прекарал една седмица в Куру, мъчейки се да разреши някакви проблеми с изстрелването, и се обади от самолета на път за тук. В гласа му усетих тревога и загриженост.

— Е, с неговата работа. При толкова много отговорност. Би било естествено да…

— Не, не беше това. Клод и аз работехме доста време заедно както тук, така и в Куру. Всъщност, срещнахме се именно при разработката на системата за насочване на „Атена V“. С годините се научихме да работим ефикасно при огромно напрежение, за да спазим строго разчетената програма за изстрелване. Разбира се, той си имаше неприятности с Атена, такива имах и аз, но онази вечер беше нещо друго. Той не бе разстроен или ядосан, не се тревожеше за нещо очаквано. Стори ми се необичайно изнервен. На моменти дори долових мъничко страх в гласа му.

— Вижте, никак не ми е лесно да го кажа, но не виждам защо трябва да се забърква ЦРУ в тази работа.

— Моля, оставете ме да завърша. — Тя се обърна с лице към него. — След като успя да се овладее, той ми каза, че слухът за руския кораб е истина. После ми даде шифъра на ЦРУ, ако нещо…

— Почакайте. Изяснете се. Какъв слух? Какви руснаци?

Мари приглади косата си с ръка, затвори очи за миг и седна на перваза на прозореца.

— Преди няколко месеца руски космически кораб експлодира малко след като влезе в орбита. Тук в Атена чухме, че случайно се е блъснал в един от сателитите ни. Но наш техник от центъра за управление на полетите в Куру видял на един от екраните съобщение за прекратяване на полета в орбита. Тогава никой не обърна особено внимание на това. Нали докато траеше изпробването на „Атена V“, изведохме в орбита няколко сателита, които сега Атена използва за следене на промените в метеорологичните условия преди изстрелването. Понякога някой от тях се смъква на толкова ниска орбита, че става неизползваем. Обикновено го унищожаваме, като включваме двигателите му и го оставяме да изгори при навлизането в плътните слоеве на атмосферата. Като научихме, че руският кораб е експлодирал приблизително по същото време и на същото място заедно с един от нашите сателити, из агенцията се понесоха слухове, че случайно сме взривили техния кораб. Но управителният съвет бързо ги ликвидира без много разследване и приключи официално случая. Клод беше особено изтормозен от това. Искаше му се да разбере дали наистина Атена е сбъркала, но, както изглежда, записите на командите за прекратяване на полета били изтрити от паметта на контролния компютър.

— Добре, какво се опитвате да ми кажете?

— Мисля, че смъртта му не е случайна, както пишат вестниците.

— Искате да кажете, че някой го е убил?

— Така мисля. Клод ми каза, че той и още няколко учени са успели да възстановят част от изтритите данни и според тях руският кораб съвсем не е експлодирал случайно. Направено е съзнателно. И каза, че разполага с доказателства, които уличават висшето ръководство на Атена.

— Как се произнесе френската полиция за смъртта на Клод?

— Полицията не направи нищо. Заявиха, че смъртта е настъпила случайно. Казах им, че не съм съгласна с тяхното заключение и се обосновах. Казах им, че приключват случая твърде бързо и че трябва да извършат повече разследвания.

— Е? Какво отговориха те?

— Някой си инспектор Филип Рокет ми позвъни половин час след като приключих разговора с човека, започнал следствието. Повторих какво ми е казал следователят, а Рокет ме увери, че случаят е разследван професионално и внимателно. Каза ми, че и той е подкрепил официалното заключение, че господин Гийю действително е загинал при автомобилна катастрофа. После ми каза, че има и друга работа и затвори телефона.

— Това ли е всичко?

— Да. Разбирате ли сега защо позвъних в американското посолство?

— Е, може би е трябвало… — Кемрън млъкна и тръгна към вратата.

— Какво…

— Тихо. — Той вдигна лявата си ръка и сграбчи беретата с дясната. Приведе се бавно и залепи гръб към стената до вратата. Стъпките пак затихнаха. Беше ги чул секунди преди това отвън. Някой беше минал два пъти по коридора. „Може би прислужница“, помисли той, но бързо отхвърли тази възможност. „Май е късно за разтребване. Заблудил се турист? Възможно, но защо спира два пъти пред тази врата?“

Кемрън почувствува как пулсът му се ускори, щом адреналинът нахлу във вените му. Даде знак на Мари да се сниши и да се скрие зад тоалетната масичка до прозорците. Тя се подчини. После той бавно протегна ръка и отключи. Резето на бравата щракна.

Отривист залп проби дървената врата. Кемрън отскочи назад и се претърколи до Мари.

— Не мърдай! — извика той, докато се целеше с 9-милиметровия автоматичен пистолет в голямата дупка в центъра на все още затворената врата.

Така внезапно, както беше започнала, стрелбата спря. Секунда тишина, бързо последвана от писъци, долитащи от близките стаи. Кемрън не трепна. Не откъсваше очи от вратата и държеше под прицел дупката. Нищо.

Погледна Мари. Тя трепереше, разтворила широко зелените си очи, устните й потрепваха.

— Успокой се и не мърдай. Докато…

Крушовиден предмет влетя през дупката в стаята и се плъзна по пода.

„Граната!“

Инстинктивно Кемрън прегърна Мари и се претърколи към другия край на стаята.

Гранатата избухна. Кемрън чу силната детонация. Зажумя и зачака парчетата, но такива нямаше. Отвори очи и разбра, че е заслепен от гъст дим. Мари се закашля. В очите на Кемрън смъдеше. Беретата! Зашари с ръце по вехтия килим. Нищо. Чу наближаващи стъпки.

— Бързо, след мен!

— Не виждам! О, господи, очите ми, те…

Без да обръща внимание на виковете й, Кемрън грабна дясната й китка и я дръпна зад себе си. Стана и се хвърли към прозореца. Стигна до него, изпълзя на перваза и пое дълбоко дъх. През сълзи забеляза, че покрай прозореца се спускаше дебела медна тръба. Кемрън я стисна здраво с лявата ръка.

— Прегърни ме през раменете! Бързо!

— Не виждам, очите ми…

Стъпките спряха.

— По дяволите! Хайде!

Почувства прегръдката й изотзад.

— Като преброя до три, дръж се здраво и обгърни с крака кръста ми. Разбра ли?

— Да, аз…

— Едно… две… три!

Кемрън извъртя дясната си ръка и хвана тръбата, докато скачаше от прозореца с Мари, притиснала се към гърба му.

Той чу ритниците по вратата.

Ръцете му бяха напрегнати почти до краен предел. Започна да се плъзга надолу към улицата колкото може по-бързо — знаеше, че на нападателя ще му трябват само секунди, за да разбере как са избягали.

— Mon Dieu! Mon Dieu!

Кемрън погледна към улицата и видя старицата от рецепцията, която стоеше до предната врата и викаше колкото й глас държи.

— По дяволите!

Няколко минувачи се събраха около хотела от двете страни на улицата. Кемрън вдигна очи към прозореца и видя, че оттам ги гледа някакъв мъж с прошарена брада и коса.

— Дръж се — рече Кемрън. Веднага почувства как Мари се вкопчи в него.

Кемрън отхлаби хватката на тръбата и бързо се плъзна последните три метра, преди да тупне на тротоара. При удара Мари се отпусна и двамата се изтърколиха по мокрия паваж. Почувства остра болка в дясното си рамо, когато се блъсна в бронята на паркирана кола, но се насили да погледне отново нагоре към прозореца. Брадатият мъж бе изчезнал.

Като през мъгла той видя трима хлапаци да се събират около Мари, която лежеше в безсъзнание на няколко крачки встрани. Кемрън стана. Нямаше време за губене. Всеки момент вече престъпникът можеше да излезе тичешком от хотела.

— Allez-vous en![8] — извика Кемрън на слисаното трио и ги разбута. Наведе се и притисна пръсти към лявата китка на Мари. Усети пулса й. Бързо вдигна стройното й тяло, метна го на лявото си рамо и хукна по улицата. Хлапаците отстъпиха, докато Кемрън мяташе бясно крака, мъчейки се да набере преднина пред нападателя. Вятърът разроши късата му рядка коса. Бързо почувствува по-осезателно тежестта на Мари. Рамото му гореше. Същото беше и с краката му. Не им обърна внимание и продължи да тича.

— Почакайте! Почакайте!

Кемрън хвърли поглед назад и видя, че брадатият стои до входа на хотела и им маха да се върнат. Кемрън не му обърна внимание и зави зад ъгъла. Продължи напред, после свърна вляво в една тъмна уличка.

[1] Мярка за скорост. 1 възел = 1 морска миля (1852 метра) в час. — Б.ред. ↑

[2] Корпус на самолет — Б.ред. ↑

[3] Числото Мах изразява отношението на скоростта на самолета към скоростта на звука; 1 мах се равнява на скоростта на звука (1200 км в час). — Б.ред. ↑

[4] Франсоа! Франсоа! Внимавай, Франсоа! (фр.) — Б.пр. ↑

[5] Добър вечер, госпожо. Коя е стаята на госпожа Гийю? (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Госпожа Гийю не е тук. (фр.) — Б.пр. ↑

[7] Госпожа Гийю не е тук. Остави ме на мира! (фр.) — Б.пр. ↑

[8] Махайте се! (фр.) — Б.пр. ↑

2.

Космически център „Кенеди“, Флорида

След двучасово изнурително репетиране на правилните отговори при евентуални журналистически въпроси Кеслър напусна залата за брифинги и тръгна към квартирата си. При пълното физическо и умствено изтощение сега едва ли му беше до представителите на печата. Мислеше само за топлото легло и използва малкото си останали сили да преодолее слабо осветения дълъг и тесен коридор. Съзря стаята си на другия край.

Полузаспал, Кеслър измина покрития с лъскави плочки тъмен коридор. Намери ключа си, пъхна го в ключалката, завъртя го и отвори вратата.

Вътре въздухът беше топъл и застоял, но това не го разтревожи. Премести втренчения си поглед върху единствения важен за него предмет — леглото до прозорците в другия край на широката стая. Доближи го, развърза обувките си, хвърли ги и легна. Сетне се намръщи, стана, посегна нагоре към климатичната инсталация и я включи. Струя свеж въздух погали лицето му, изсуши бързо капчиците пот по сбърченото му чело. Сега вече можеше да спи.

Легна по гръб и затвори очи. Не мина много време и взе да го унася. Пое дълбоко дъх и се отпусна. Пулсът му спадна, дишането се стабилизира.

— Хей, Майк! Тук ли си?

Кеслър се сепна от внезапното досаждане. Поклати глава и се усмихна.

— Не е заключено. Влез!

Вратата бавно се открехна. Зад нея стоеше неговият тексаски пилот — над метър и осемдесет, близо деветдесет килограма, с тъмните очила на носа си. Марка „Ray Bans.“ Пилотите от ВВС винаги носят „Ray Bans“

— Готов ли си за ядене?

— Дай ми минутка за отдих — обади се Кеслър.

— Какво ще кажеш за брифинга? — Джоунс затвори вратата зад себе си, грабна един стол близо до металното бюро, извъртя го към леглото и го яхна като кон. Кеслър се усмихна уморено.

— Пет пари не давам за тази пресконференция точно сега. Изцеден съм. Ако НАСА иска да излетим навреме, ще е по-добре да позабавят темпото. Слушай, ти ходи ли при доктора тази сутрин?

— Да.

— Е, и? Какво ти каза за коляното? — Забеляза как усмивката изчезна от лицето на Джоунс.

— Няма проблеми.

— Радвам се да чуя това. По едно време си мислех, че НАСА ще вземе да определи друг пилот за полета.

Преди години Джоунс беше свален по време на боен полет с „F-111B“ над Ирак. Един самолет Е-3А АУАКС на военновъздушните сили засече два иракски изтребителя „МиГ-23“, устремени към двуместните стратегически бомбардировачи „F-111B“ при завръщането им в Саудитска Арабия. Тъй като наблизо нямаше изтребители на ВВС, повикаха Кеслър и неговия водещ да ги прикриват, но когато хидравличната предавка на самолета на водещия отказа, само Кеслър можа да изпълни задачата. Той зави за прехващане, но пък операторът му имаше проблем с радара и не можа да получи от екипажа на АУАКС точен курс към бомбардировачите. След две отчайващи минути Кеслър успя да прехване и да унищожи двата „МиГ“-а, но не преди единият от тях да открие огън по самолета на Джоунс. Снаряд проби фюзелажа му и експлодира в пилотската кабина, убивайки моментално навигатора. Експлозията подпали краката на Джоунс, улучи го шрапнел. Само дисциплинираната реакция — да грабне пожарогасителя и да облее горящия си комбинезон — спаси живота му. После успя да катапултира.

Макар че Джоунс стовари вината за инцидента върху капризите на войната, Кеслър не можа да се отърве от мисълта, че той е виновен за смъртта на навигатора и за болките, които Джоунс впоследствие трябваше да изтърпи от раните си.

— Имаш ли нещо против? — Джоунс извади пакет „Марлборо Голдс“ и запалка.

— Не. Карай. Става въпрос за твоите дробове, не за моите.

— Ами така виждам нещата и аз. Щом проклетите иракчани не можаха да ме убият, след като натъпкаха самолета ми с олово, съмнявам се дали тази цигарка изобщо има шанс да ми навреди кой знае колко.

Кеслър се усмихна широко.

— Предполагам, че някои неща никога не се променят.

— Е, за твое сведение, някои неща наистина се променят. Това е първата ми цигара от вчера сутринта. За човек, който преди година пушеше по пакет на ден, бих казал, че съм постигнал доста.

Кеслър вдигна ръце.

— Добре, добре. Извинявам се.

— Така — рече Джоунс. — Хайде да ядем тогава.

Париж, Франция

Търсейки трескаво логично обяснение, Кемрън крачеше насам-натам в стаичката на втория етаж на болницата „Сен Венсан дьо Пол“

Инцидентът на улица „Кюжа“ положително внесе известна правдоподобност в разказа на Мари. Тя беше достатъчна за Кемрън, за да докладва фактите на своя началник в американското посолство. Шефът му не остана доволен. Смятало се, че не става дума за нещо сериозно. От друга страна, френската полиция се беше държала много коректно при дадените обстоятелства. Бяха му върнали загубената берета, след като установиха, че с нея не е стреляно предишната нощ. В полицията го бяха изслушали докрай и водиха изчерпателни бележки. Кемрън действително се натъкна на един интересен факт в този случаи: полицията намерила мъртвец в хотелската стая на Мари и се оказало, че е инспектор Филип Рокет — същият, с когото тя беше разговаряла за смъртта на съпруга си. Бил е прострелян в гърба. Това озадачи Кемрън. „Какво е правил той там? Да я предупреди за убиеца с прошарената коса? Или самият Рокет е убиецът?“

Той се загледа в Мари, която спеше спокойно в другия край на стаята в леглото до прозореца. Лекарят беше казал, че има леко сътресение и ще бъде в безсъзнание няколко часа.

Мммм.

Кемрън видя как тя се размърда в съня си. Прекоси стаята и седна на ръба на леглото й. Тя стенеше тихо, бавно поклащаше глава насам-натам, очевидно разтревожена, макар и подсъзнателно.

Кемрън отиде до мивката при отсрещната страна на стаята, намокри малката хавлиена кърпа, окачена до нея, и се върна при Мари. Сгъна на две кърпата и леко я притисна към челото й.

Хммм… ммф… Тя се отпусна. Кемрън се усмихна. Мари действително беше много красива жена. Истински красива.

Той леко обърса с кърпата бузите и врата й. „Ще се оправиш, Мари. Почивай си. Всичко ще бъде наред.“ Кемрън се взря в лицето й и изведнъж се засрами от себе си. Съпругът й беше починал преди по-малко от четирийсет и осем часа, а той стърчи тук, силно увлечен по нея. Поклати глава и въздъхна. Струваше му се странно. От години не беше имал жена — в смисъл да изпитва чувства към нея. Първата му и единствена любов бе преди близо две десетилетия във Виетнам. Макар че на войниците официално беше забранено да се забъркват с местните жители, Кемрън бързо хлътна по едно деветнайсетгодишно миньонче на име Лан Ан Бин, дъщеря на преуспяващ сайгонски бизнесмен. Тайната любов продължи шест месеца и свърши внезапно, когато магазинът на баща й стана обект на терористично нападение със запалителна бомба, а Лин беше касиерка там. Тялото й беше толкова обгорено, че не можаха да я разпознаят. Съсипан, Кемрън подаде молба да го преместят в специалните части, където в онези дни процентът на оцелелите беше много малък. Изкара три срока в тях, участвайки в тайни операции зад вражеските линии. Тези три години го укрепиха физически и душевно. Те се оказаха и разгулните му години. Беше го ударил на пиене, жени и война. В онези дни се завързваха хубави приятелства, които свършваха бързо. Още едно основание за пиячката и жените. Успя да оцелее във Виетнам, прекара известно време в армията като инструктор по начална военна подготовка и в крайна сметка беше вербуван от ЦРУ. Като негов служител в Мексико беше излизал с няколко секретарки от посолството и с някои от местните момичета, но не завърза сериозни връзки. Работата никога не му оставяше достатъчно време за някакви стабилни отношения. Знаеше, че на четирийсет и две години не можеше да се оплаче от сексуалния си живот, но по отношение на любовта беше много под средното ниво.

Почукване на вратата го накара да посегне за беретата. Измъкна пистолета от кобура.

— Стоун? Тук ли си?

Скрил оръжието зад гърба си, Кемрън отиде до вратата и я отвори. Отвън стояха двама едри мускулести мъже, около трийсетгодишни, облечени в костюми и с палта. Единият стискаше в лявата си ръка бутилка газирана вода, а в дясната някакво книжле. Вторият беше бръкнал с една ръка в джоба на палтото, а с другата държеше високо две лични карти.

„Час по аматьорство“, помисли си Кемрън, докато хвърляше бегъл поглед на двамата новобранци и проверяваше личните им карти. „Никога не прави компромис с ръцете си.“

— Връщам се в посолството да дремна малко — рече Кемрън, прибирайки пистолета в кобура. — Обадете ми се, ако тя дойде в съзнание, и моля да бъдете така добри да сте нащрек. Хвърлете четивата, ръцете ви да са свободни през цялото време, разделете се. Единият отвън в коридора, другият близо до леглото й, но встрани от прозорците. Сменяйте местата си на всеки половин час. — Без да дочака отговор, Кемрън грабна палтото си и мина покрай сепнатата двойка.

Трийсет минути по-късно Кемрън пристигна в американското посолство. Използва асансьора вместо стълбището, така правеха почти всички в сградата. Изморен беше от безсънието, чувствуваше леко гадене и хич не му се щеше да полага допълнителни усилия, особено след сблъсъка със свадливата сутрешна тълпа в метрото. Натисна бутона и вратите на асансьора се затвориха.

Кемрън за миг затвори очи и се прозя. Умът му автоматично започна да прелиства списъка на възможните обяснения за снощния инцидент, но той се отърси от тези мисли. „Първо почини, после анализирай.“

Вратите се отвориха. Излезе от асансьора, сви вляво и тръгна към стаята си в другия край на тесния коридор. Докато вадеше ключа си, видя залепен на вратата с лейкопласт бял лист, сгънат на две. Бележка от шефа му. За по-късно през деня е уговорена среща в болницата с френската полиция. „Среща? Какво става? Да не би това да са същите ченгета, които не знаеха нищо за стрелбата снощи? Да не би оттогава наистина да са попаднали на нещо полезно?“ Той въздъхна и се примири с факта, че ще трябва да изчака още няколко часа, докато разбере. Отключи вратата.

Стаята му беше сравнително малка, но пък не се налагаше да я дели с друг както в Мексико сити. Кемрън посегна към малката стереоуредба „Сони“ до леглото и настрои радиото на радиостанцията на въоръжените сили, една от малкото в Европа, които предаваха на английски. Почти не чуваше музиката, докато погледът му падна на единствената снимка в стаята, поставена в черна рамка върху стереоуредбата. На нея беше той с трима души от неговия взвод във Виетнам. Трима, които не успяха да се върнат живи. Очите му се насълзиха, когато се спряха на русото мършаво хлапе, прегърнало с една ръка врата на Кемрън. Млад редник на име Джим Скергън, добро момче от стоманолеярните градове на Пенсилвания. Беше прекарал с него само няколко месеца.

Кемрън моментално съжали за обхваналите го мисли. Спомените го заляха пак, както стотици пъти досега. Очите на Скергън молеха Кемрън. „Тръгвай, Кемрън. Ти можеш… да се справиш сам. Аз ще се скрия… и ще чакам… ще те чакам… да се върнеш.“

Кемрън успя да се отърси от тази мисъл и очите му се спряха на военните отличия, също в рамка, до снимката. Неговите лицемерни ленти и медали, както ги наричаше той. Ордени, дадени му, след като беше оставил Скергън да умре в ръцете на свирепите виетконгци. Кемрън не ги заслужаваше, заслужи ги Скергън. Редникът беше онзи, който предложи живота си, за да спаси Кемрън. Той беше онзи, който убеди Кемрън да спасява себе си.

„Военни отличия“. Нищо незначещи парченца тъкан и метал, които напомняха за миналото му, но въпреки това ги беше пазил всичките тези години. Отвращаваха го, но не беше се разделял с тях, за да му напомнят греховете в миналото. За Кемрън те бяха пътека към изкуплението, пътека към спасение чрез самоналожено душевно терзание.

Кемрън пак погледна снимката. Когато се просна на леглото и затвори очи, отново видя лицето на Скергън. „Тръгвай, Кемрън. Ти ще се справиш самичък…“

3.

Ракетен комплекс 39, Площадка А.

Космически център „Кенеди“, Флорида

Високата старша инженерка мина покрай караулката, през която се отиваше към мобилната платформа за изстрелване. Тя показа пропуска си и махна с ръка към пазачите, които се усмихнаха и също й махнаха.

— Добро утро, Вера.

Тя познаваше и двамата. Вера Баумбъргър беше инженер в „Рокетдайн“ още от началото на програмата за космическата совалка през лятото на 1972 година — тогава „Рокуел Интърнешънъл“ спечели договора на стойност 2.6 милиарда долара за проектиране и изпълнение на совалките. Всяка от тях трябваше да лети сто пъти и да извършва по 60 полета годишно. Договорът, припомни си Вера, включваше клауза за интеграция на системите, според която „Рокуел“ трябваше да гарантира, че всички компоненти — включително външният резервоар на „Мартин Мариета“, стартовите ракети с твърдо гориво на „Мортън Тиокол“ и главните двигатели на „Рокетдайн“ — действуват съгласувано.

Тя подхвърляше само по едно „здрасти“, докато вървеше под огромната платформа, разположена върху шест седемметрови подпори на бетонната площадка. Приближи до обслужващата платформа и се закатери по стъпалата. В тази секция на площадката имаше доста хора, и то с основание, реши тя. До изстрелването оставаха по-малко от четирийсет и осем часа и хората щъкаха във всички посоки за последни проверки. Всяка инспекционна група отговаряше за определена секция от совалката. Вера ръководеше групата, отговорна за трите главни двигателя.

Вера погледна нагоре и видя трима души от своята група на асансьорната платформа, която продължаваше до конусите на двигателите. Оттам чрез няколко скели се стигаше до долната част на двигателите.

— Здрасти, Вера — каза един от техниците, когато я видя.

— Как върви проверката на системите?

— Чудесно. Никакви проблеми дотук.

— Добре. Я да погледна. — Тя с лекота изкачи шестметровата вертикална стълба до асансьорната платформа, отиде до скелето под третия двигател, изкатери се и се присъедини към групата на платформата.

— Добре. Да проверя клапаните на газопроводите. Ти и ти вземете асансьора и ми донесете тук моите неща.

— Готово — отговориха двамата, докато слизаха по скелето, оставяйки я с един млад техник, който още беше в изпитателен срок. Почти без да му обръща внимание, тя го заобиколи на платформата, наведе се и надникна в пространството между основата на дюзата и отворения топлинен клапан. Ръцете й се движеха механично, тя вършеше онова, което знаеше на пръсти. Направи ръчно една последна проверка, докато младият техник я наблюдаваше.

— Вече проверихме цялата система три пъти днес — обади се той.

— С тези двигатели човек никога не може да бъде сигурен. Подай ми, моля те, едно фенерче.

Той й подаде черно фенерче. Вера го взе в дясната си ръка и го насочи към клапаните на газопроводите.

Тя повдигна вежди, когато забеляза малък бял цилиндър, закрепен отстрани на охладителната помпа, който почти не се виждаше. Цилиндърът — каквото и да представляваше — определено нямаше какво да прави там. Тя сложи фенерчето на една широка тръба вдясно от нея и с двете си ръце се издърпа през еднометровия отвор.

Камерата на главния двигател изобилстваше с тръби и жици. Тя взе отново фенерчето, насочи го към малкия цилиндър и премигна два пъти в безгласно удивление, когато разбра какво е това. На малко дигитално екранче върху него се четеше 00:04:00. Тя беше открила часовников механизъм, който се привеждаше в действие от малко електромоторче. То беше прикрепено към клапаните на газопроводите откъм страната на помпата, а тя регулираше достъпа на охладителна течност до лагерите на турбопомпата за течния водород. Ако беше отгатнала правилно, часовниковият механизъм щеше да затвори клапана четири минути след излитането, когато „Лайтнинг“ ще бъде в много критична фаза на полета. Без охладителната течност лагерите ще загреят за частица от секундата, ще прегреят турбопомпата и ще предизвикат пожар, а той пък — страхотна експлозия. Тя беше виждала много такива експлозии в миналото.

— Това е саботаж — промълви тя.

— Извинете? — обади се техникът на десет стъпки под нея.

— Ъ-ъ… нищо. Просто говоря на себе си. Ще ми подадеш ли едни клещи? — Вера реши, че това е крайно секретна информация. Някой очевидно се беше опитал да саботира космическия кораб и тя ще се погрижи тази информация да стигне до съответните власти, по-точно до директора на центъра.

Техникът й подаде клещите. Вера откачи малкия цилиндър от клапана, пъхна го в джоба си и поклати глава. Който е свършил това, е знаел точно какво да направи. Тъй като часовниковият механизъм няма да се задейства преди излитането, компютрите при общата проверка нямаше да открият никакъв проблем. По дяволите!

— Почакай тук другите и им кажи, че този двигател е в ред — каза тя и тръгна към края на платформата.

— Добре.

Тя посягаше към перилата, за да слезе по скелето, когато усети, че някой я блъсва отзад. Преди да може да реагира, тялото й хвръкна през късия предпазен парапет.

— А-а-а! — Вера се извъртя във въздуха и с двете си ръце се помъчи да хване някоя от тръбите, но не успя. Тупна по гръб върху заварения стоманен ръб на асансьорната платформа, отскочи и падна още девет метра надолу, разбивайки главата си в бетонната площадка.

Ленгли, Вирджиния

В една от дванайсетте кабинки в компютърната стая на третия етаж в главната квартира на ЦРУ Джордж Пруит свали тежките очила и разтърка очите и основата на носа си. С гримаса погледна дебелите лещи, резултат от десетгодишно взиране в компютърните екрани.

В Отдела за компютърно обслужване към Управлението за наука и техника Джордж получи колосалната задача да състави и провери за грешки серия от алгоритми, които да откриват сходни модели в дейността на редица държавни учреждения, свързани с промяна на работата, повишения, оставки и няколко други параметри, включително кончини. Той знаеше, че управлението му е възложило такава задача по същата причина, поради която преди година ЦРУ го примами с двойна заплата да напусне предишната си работа в Управлението за национална сигурност: Джордж беше компютърен гений. Нямаше алгоритъм, който да му се опре, нямаше компютър, в който да не проникне, и съвсем определено нямаше програмен език, който той да не усвои. При това за нищожна част от времето, необходимо на останалите висши компютърни специалисти в ЦРУ, които работеха зад компютрите „Сън Спаркс“ в другите кабинки на голямата стая.

Джордж също седеше зад един „Сън“, който не само имаше достъп до централния компютър на ЦРУ в съседната стая, но разполагаше и със самостоятелен твърд диск, където се съхраняваха неговите програми.

Той пак сложи очилата и се взря в подредените на екрана малки квадратчета — седем хоризонтално и девет вертикално. Всяко от тях имаше трибуквено означение, зад което се криеше държавно управление. Някои бяха прости, например ОДП (Отдел за държавните приходи). Други беше научил, докато разработваше програмата. Например СЕН беше Служба по емиграцията и натурализирането. В малкото случаи, когато три букви не стигаха да се опише пълно някое учреждение, съкращението включваше само част от името. Джордж знаеше какво крият всички подобни инициали.

Квадратчетата бяха закодирани с цвят според това доколко даден шаблон е „уместен“ във вида, дефиниран от алгоритъма, програмиран от Джордж така, че да открива и съхранява събития само за предишния месец. Квадратче в бели рамки означаваше, че в даденото държавно учреждение не са настъпили никакви важни промени. Жълтото предупреждаваше, че въпросният шаблон си струва да бъде разследван. Червената рамка показваше, че алгоритъмът определено е открил някакъв шаблон, който е възможно да заинтересува потребителя, и го е маркирал.

Джордж погледна едно квадратче в центъра на схемата. То имаше жълта рамка — третото през последните два часа. Той погледна буквите НАС. Зачуди се какво ли става в НАСА.

Дясната му ръка посегна за мишката, свързана с неговия компютър. Бавно я провлече по поставката и вкара показалеца в квадратчето. Щракна два пъти левия й бутон. Екранът изведнъж се измени. Всички квадратчета изчезнаха, докато отгоре се появи „НАСА“ В лявата страна на екрана той видя списък на възможни ситуации, които възпроизвеждаха сходни случаи. Забеляза, че параметърът КОНЧИНИ мигаше.

Джордж изсумтя от любопитство и взе чашката кафе до компютъра. Отпи две малки глътки и се намръщи от горчивия му вкус. Остави чашката и отново сложи ръка върху мишката. Придвижи показалеца до параметъра КОНЧИНИ и щракна веднъж левия бутон на мишката. Картината пак се измени.

Джордж проучи новия екран, на който бяха изписани две имена, кратки биографични данни на въпросните личности и причината за смъртта им. Първият беше Клод Гийю, известен френски ракетен специалист, загинал преди няколко дни при автомобилна катастрофа. Интересно, помисли Джордж, недоумявайки защо неговият алгоритъм бе „пипнал“ някой, който не е свързан с НАСА. После се усмихна, когато си спомни, че програмата му регистрира не само всичко, свързано с дадено учреждение, но и всякакви събития, отнасящи се до дейността на това учреждение.

Джордж четеше второто име в списъка, но му попречиха колегите от другите кабинки, които се приготвяха за обяд.

— Наистина ли няма да дойдеш с нас, Джордж? — попита една от сравнително новите специалистки, докато другите тръгнаха към стъклената врата отляво.

Джордж стана и я погледна над ниската стена на кабинката.

— Ъ, не, благодаря — отговори той. — Трябва да свърша някои работи.

— Майтапиш ли ни? — попита един мъж към четирийсетте, докато вдигаше ципа на якето си. — Ще бъде ден и половина, когато Джордж тръгне с нас на обяд. Отказах се да го убеждавам преди шест месеца.

Джордж повдигна вежди и се ухили. Имаше да върши по-полезни неща през свободното си време, а не да го прекара, чешейки си езика със специалистите от ЦРУ за техните проблеми на работа и у дома. Беше чул достатъчно на тази тема, просто като седеше в стаята с тях, а освен това Джордж вече беше изпитал на гърба си достатъчно житейски несгоди. Баща му, бивш висш служител на ЦРУ, умря мистериозно преди почти десет години в Източен Берлин, малко след седемнайсетия рожден ден на Джордж. Четири години по-късно майка му пострада тежко, блъсната от неизвестна кола. Джордж изведнъж се видя глава на семейството, принуден да се грижи за нея и за двете си по-малки сестри. Работеше на две места, за да ги издържа. Завърши колежа и получи научна степен, преди да стане на 23 години.

Не, реши Джордж, категорично не е в настроение да слуша през свободното си време проблемите на колегите си. Тъй като майка му беше в инвалидна количка, той и сестрите му се редуваха да се грижат за нея и се връщаха вкъщи през обедната почивка. През дните, когато една от тях обядваше у дома, както беше днес, той прекарваше почивката си, като се наслаждаваше на единственото друго нещо, което запълваше живота му освен компютрите: четеше шпионски романи. Джордж ги гълташе с дузини. Той беше просто ненаситен, а като хлапак дори си представяше собствения си баща в ролята на главните герои. Влечението към тайната работа донякъде беше причината да избере след колежа разузнавателното поприще. Той искаше да бъде оперативен служител, да върви по стъпките на баща си, да стане супершпионин на студената война. Действителността далеч не оправда очакванията му — Джордж се провали на тежкия изпит по физическа подготовка, задължителен за всички оперативни работници. Той просто нямаше атлетическа нагласа и когато разбра това, беше почти съкрушен. Но упорствуваше. Все още искаше да участва в играта, да бъде достоен син на баща си. И така, с научна степен по компютърно инженерство и с втора специалност държавно право, той постъпи направо от колежа в Управлението за национална сигурност.

Докато колегите му излизаха за обяд, Джордж седна отново и прочете данните за второто име от списъка на компютъра. Вера Баумбъргър, инженер от „Рокетдайн“, на работа в космическия център „Кенеди“ по новата совалка „Лайтнинг“, паднала случайно от една платформа на площадката за изстрелване и починала от фрактура на черепа.

Джордж се облегна във въртящия се стол. Прочете още веднъж и двете извадки, търсеше нещо друго, което би могло да покаже евентуална връзка, но нищо не биеше на очи. Както изглежда, нямаше абсолютно никаква връзка между двата инцидента. Едва ли има сходство, помисли Джордж, но нали затова програмата маркира само в жълто квадратчето — възможно сходство.

Той щракна бутона и се върна в главния екран. Дотук нямаше нищо подходящо за секретната служба, пред която докладваше Джордж и която, между другото, се оглавяваше от неговия чичо Томас Х. Пруит.

Джордж нямаше нищо против да работи косвено за по-големия брат на баща си. За себе си знаеше, че управлението го беше взело на работа заради първокласното му компютърно умение, но както във всяка голяма корпорация той се тревожеше от ширещите се слухове за протежиране. Стана така, че откак преди година пристигна в Ленгли, Джордж видя чичо си само няколко пъти, предимно навън, когато Томас Пруит посещаваше майка му. Като ръководител на секретната служба чичото беше зает човек.

Известна още като оперативен отдел, секретната служба беше съставена предимно от т.нар. полосни отдели. Те отговаряха приблизително на географските отдели в Държавния департамент. Томас Х. Пруит му беше обяснил още първия ден, че това е много разумно, защото повечето агенти на ЦРУ работеха в чуждите страни като служители на Държавния департамент. Най-голям беше отделът за Далечния изток, след него идваха „Европа“ и „Западно полукълбо“. Джордж работеше косвено за Западното полукълбо и Европа, тъй като неговият алгоритъм се съсредоточаваше предимно върху аспекти от тези два района. Данните — ако той се натъкнеше на нещо важно — първо отиваха в канцеларията на ръководителя на отдел „Европа“ Роналд Хигинс, който оглавяваше временно и „Западно полукълбо“, а ако информацията се окажеше важна, после беше представяна на стария Пруит.

Джордж се отби в неговата канцелария вчера, за да остави малък подарък за рождения му ден от майка си, но секретарката му каза, че Пруит близо две седмици вече е в чужбина и го очакват след един ден — нещо, което ни най-малко не го изненада.

Джордж заключи компютъра си и тръгна към гаража.

Париж, Франция

Кемрън огледа младия агент на ЦРУ, който пазеше вратата на Мари, и кимна одобрително, когато видя, че ръцете на новобранеца са свободни и той е в готовност за действие. Влезе в стаята и се усмихна, като видя Мари седнала в леглото да яде супа. Вторият агент седеше до леглото й, пиеше кафе и четеше криминалето. Кемрън поклати глава. Агентът бързо стана и излезе навън.

Кемрън спря насред стаята. Мари беше в бяла болнична престилка.

— Как се чувствуваш?

Тя вдигна глава и го поогледа.

— Чудесно. Много по-добре. Вярваш ли сега на онова, което ти казах?

Кемрън въздъхна.

— Да. Вярваме.

Тя се усмихна.

— Хубаво. Благодаря. Двамата ти колеги ми обясниха какво си направил. Предполагам, че съм ти задължена.

— Няма защо. Просто си вършех работата.

Вратата се отвори. В стаята влезе Ричард Потър, местният шеф на ЦРУ. Няколко сантиметра по-нисък от Кемрън и двайсет килограма по-тежък — най-вече около кръста, Потър имаше вид на човек, който прекарва твърде много време зад бюро. Той затвори вратата и отиде до леглото.

Докато Кемрън ги запознаваше, вратата се отвори отново. На прага застана добре сложен мъж на средна възраст в костюм и кафяво пардесю. Представи се кратко като префекта на парижката полиция. Кемрън едва различи движението на устните му под гъстите, добре поддържани мустаци.

Префектът свали пардесюто си, метна го на стола до леглото на Мари и се обърна към тримата.

— Опасявам се, че първоначалната ни преценка за катастрофата с една-единствена кола като чиста случайност е неточна — започна той. — Смятаме, че господин Гийю е убит…

— По дяволите! Знаех го! Казах ти, Кемрън — рече Мари. Тя се обърна към префекта. — Опитах се да убедя и инспектор Рокет, но той не ми вярваше. Мисля, че съпругът ми умря заради онова, което беше разкрил в Атена.

— Възможно е. Знаете ли, че инспектор Рокет е убит снощи в хотела?

— Да — отговори Мари. — Разбрах това от агентите на ЦРУ отвън. Как е бил забъркан той във всичко това?

Префектът поглади с пръст мустаците си.

— Имаме основание да смятаме, че инспектор Рокет е отговорен за смъртта на съпруга ви.

— Така, това донякъде обяснява нещата — отбеляза Кемрън. — Това положително обяснява защо е избегнал отговора, когато Мари го е попитала за разследването.

— Точно така… мръсник! — възкликна Мари. — Почакайте малко. Кой тогава е убил Рокет?

— Тъкмо сега работим по този въпрос — рече префектът. — Разполагаме с две добри описания от свидетели. Всички са видели човек с прошарена коса и брада да бяга от хотела.

— Да — потвърди Кемрън. — И аз го видях. Смятате, че той е убил Рокет?

— За момента действуваме при това предположение.

Кемрън наклони глава.

— Мислите ли, че той е убит, за да не се стигне до хората, които всъщност са искали Гийю да умре? Според Мари тези хора може да са висшето ръководство на Атена.

— Опитваме се да установим точно това сега. Друго нищо не мога да кажа за момента, но, моля ви, бъдете уверени, че полицията действува по случая под прекия ми надзор. Изобщо не е необходимо вашето управление да се ангажира повече по въпроса.

— Отговорете ми само на едно — продължи да настоява Кемрън. — Ако подозрението на Мари е основателно и нейният съпруг е убит, защото е разполагал с информация, която уличава Атена в унищожаването на руския кораб, не смятате ли, че това се превръща в международен инцидент?

— Ако излезе вярно, да — отговори префектът. — Но докато не бъде установено, не мога да разисквам случая повече. Това е работа на френската полиция. Оценяваме помощта, която ни оказахте, но се страхувам, че този въпрос вече не ви засяга.

— Как не! — озъби се Мари. — Последният път, когато полицията ме уверяваше, че се работи по случая, беше ден, преди Рокет да се опита да ме убие! Все още съм жива само защото ЦРУ ми се притече на помощ. И след всичко това сега ми разправяте, че искате ЦРУ да излезе от играта?

— Страхувам се, че префектът е прав — намеси се Потър. — Въпросът не засяга ЦРУ. Поне в момента.

Макар и не много доволен, Кемрън прие решението на Потър. Засега със случая ще се заеме полицията.

Префектът взе пардесюто си, каза, че двама от неговите хора до един час ще дойдат да сменят агентите на ЦРУ, и излезе от стаята.

Потър хвърли поглед към Кемрън.

— Готов ли си?

— След минутка, сър. Ще се видим долу при колата.

— Две минути. Помни, за случая вече отговарят французите. Това е тяхна работа.

— Да, сър.

Потър излезе от стаята. Кемрън почака да се затвори вратата. Приседна на ръба на леглото. Мари се намръщи и се загледа през прозореца. Стаята й гледаше към парижката обсерватория.

— Добре ли си?

— Струва ми се.

— Е, наредиха ми да не се бъркам, но това не означава, че не мога да те виждам. До утре трябва да излезеш оттук. — Той бръкна в джоба на сакото си. — Това е прекият ми телефон в посолството. Ако ти трябва нещо, каквото и да било, моля те, позвъни ми. Нали?

Тя се обърна и го погледна. Той се почувствува омаян от блестящите й очи. Дори без грим Мари беше красива. Нейното намръщване бавно премина в лека усмивка.

— Добре. Благодаря. Много ти благодаря за всичко.

— Радвам се. — Той сложи ръка върху нейната. — Довиждане засега. — Изправи се.

— Au revoir.

Кемрън се усмихна.

— Au revoir, Мари. — Обърна се и излезе навън.

4.

Ракетен комплекс 39, Площадка А.

Космически център „Кенеди“, Флорида

Майкъл Кеслър винаги беше обичал морето толкова, колкото и летенето. Той си мислеше за времената, когато откриватели като Колумб, Кортес и Балбоа въпреки всички трудности тръгвали да търсят нови светове, да предизвикват могъщия и опасен океан с дървени кораби, които биха накарали днешните моряци да тръпнат от страх. Какви времена само, разсъждаваше той. Времена на истинските моряци. Хора с железни нерви. Повечето прочути изследователи не са били почитани от своите съвременници, смятали ги за лунатици или ги наричали фантазьори. Едва след много подигравки хора като Колумб и Магелан, изпреварили времето си, успявали накрая да получат кораби, често толкова стари и разнебитени, сякаш едва ще успеят да излязат от пристанището, камо ли да оцелеят през ужасния Атлантически или в още по-опасния Тихи океан. Екипажите им били предимно от затворници, от осъдени на смърт, амнистирани от короната само ако се съгласят да плават. Корабните екипажи в онези времена били големи, главно защото всеки четвърти умирал по време на пътешествието. Това бил изборът за затворниците преди отплаването: 75 процента шанс да се върнат живи и да им бъдат опростени престъпленията. Повечето използвали тази възможност, макар че морето далеч не прощавало. Умирали най-вече от скорбут.

С течение на времето открили лекарства за болестите, платноходите станали по-големи и по-бързи, а към средата на XIX век вече можело да се пътува сигурно и бързо през океана с нов вид кораби, наричани в началото „високи“. Платната се издигали все по-нагоре и по-нагоре върху масивни мачти, за да използват максимално тягата на вятъра. Под ватерлинията укрепените корпуси устоявали на дивите удари на водата в дървото при скорости над 20 възела.

В златния век на корабоплаването, века на клиперите, построеният в Америка „Лайтнинг“ бил един от най-големите и най-бързите кораби на всички времена. Дългият, грациозен, подобен на яхта кораб, великолепно боядисан и съоръжен, властвувал в моретата. Първият капитан на „Лайтнинг“ — „Готиния“ Форбс, се прочул с отказа си да намалява при силен вятър площта на платната, поставил рекорди при плаванията си между Америка, Англия и Австралия и междувременно проучвал условията за полагане на подводни кабели за телеграфни съобщения.

Лайтнинг. Кеслър разчете думата, изписана в черно, върху дясното крило. Беше нощ, но целият район беше ярко осветен, и той се загледа в термоустойчивата обвивка на космическия кораб, който в основата си беше от алуминий. Тя се състоеше предимно от два вида изолационни плочки и термични слоеве и предпазваше „Лайтнинг“ от жестокото аеродинамично нагряване при навлизането в земната атмосфера. Двата вида плочки, направени от влакна от чист кварцов пясък, втвърдени с глина, се различаваха само по дебелината и външния слой, за да осигуряват защита при различни температурни режими. По-дебелите плочки — от 2.5 до 13 см — имаха покритие от тетрасилицидно и боросиликатно стъкло, което им придаваше черен лъскав гланц. Те предпазваха целия корем на кораба, част от носа и всички челни ръбове от температури, стигащи до 2300 градуса по Целзий. По-тънките бели плочки — от 1.25 до 7.6 см — бяха покрити със смес от алуминиев окис и силициев двуокис. Изчислени за температури до 1200 градуса, те защитаваха горната част на фюзелажа и всички подветрени повърхности.

Кеслър продължи да гледа космическия кораб. След по-малко от двайсет и четири часа стотици хиляди литри течен водород и кислород ще бъдат напомпани със скорост 40 000 литра в минута във външния резервоар от цистерната за гориво, разположена в северозападния ъгъл на ракетния комплекс.

Кеслър гледаше мълчаливо, докато огромната въртяща се сервизна кула бавно се плъзна назад, откривайки затворените врати на товарния отсек на „Лайтнинг“. Трийсет часа до изстрелването. Кеслър почувства как пулсът му се ускори. Спокойно, Майкъл. Щом можеш да кацаш с един от онези изтребители „Томкат“ на палубата на самолетоносач в движение, не би трябвало да имаш никакви проблеми да върнеш този кораб у дома.

Кеслър затвори очи и си представи как в деня на изстрелването закусват с Джоунс с традиционната пържола и яйца в сградата на командно-контролния пункт, преди да чуят сводката за времето. Два часа и трийсет минути преди старта ще дойде време да облекат костюмите, да напуснат сградата на ККП и да тръгнат към стартовата площадка. След като пристигнат в бялата стая в края на ръкава, който води към космическия кораб, персоналът в стаята ще им помогне да влязат в кораба, където ще проверят връзката въздух-земя с Центъра за управление на старта в „Кенеди“ и с Центъра за управление на полета в Хюстън. После ще затворят люка на „Лайтнинг“.

Господи, примоли се той, моля те, помогни ми да не оплескам нещата този път.

Кеслър се обърна и тръгна към квартирата си. Разполагаше с още два часа почивка преди насрочената за по-късно тази сутрин пресконференция.

На километър и половина от него капитан Клейтън „Текс“ Джоунс приближи сградата за монтаж на корабите, търсейки Кеслър. Първоначално построена за сглобяването на ракетата „Сатурн V“ за полет до Луната и наречена сграда за вертикален монтаж, навремето тя беше най-голямата в света. Разположена бе на площ над три хектара с вместимост 43 000 кубически метра. Можеше да устои на ветрове със скорост до 125 възела и предпазваше корабите от темпераментния климат във Флорида.

Гигантските мостови кранове повдигнаха от пода космическия кораб „Атлантис“. Те щяха да поставят 68-тонното му туловище върху 50-метровия ръждясал външен резервоар. Мръсният му грунд контрастираше със свежия бял цвят на стартовите ракети с твърдо гориво и лъскавия космически кораб, но в НАСА бяха решили отдавна — още след втория полет на совалката — да не боядисват резервоарите за еднократна употреба. По този начин спестяваха на данъкоплатците 15 000 долара, а самият резервоар олекваше с около 270 кг.

Цялостното сглобяване на совалката ставаше върху една от подвижните пускови платформи.

Джоунс се загледа в исполинския монтажен цех. Извънредно точните мостови кранове бяха пренесли „Атлантис“ — във вертикално положение — на сантиметри от външния резервоар. Техниците сега работеха усърдно, прикрепвайки кораба.

Херкулесовските усилия при подготовката на совалката за излитане винаги го хипнотизираха. Беше наблюдавал с часове подготовката на „Лайтнинг“. Гореше от нетърпение да се понесе с нея към космоса.

Военновъздушна база „Ендруз“, Мериленд

В малката задна тоалетна на „Боинг 707“ Томас Х. Пруит почувства нова конвулсия и не смогна да се удържи повече. Наведе лице над бидето и повърна. В миналото усещаше гадене само в редките случаи, когато някоя криза го принуждаваше да пътува с изтребител на ВВС до „горещите точки“, но щом проблемите му с храносмилането се влошиха, Пруит разбра, че не може да понася дори полетите с пътнически самолети.

— Да тръгваме, Том. Лимузината чака.

Шефът на отдел „Европа“ Роланд Хигинс задумка припряно по вратата на тоалетната. Хигинс просто гореше от нетърпение да се върне в канцеларията след южноамериканската обиколка, чиято цел беше да се запознае на място с повечето от агентурните станции в Западното полукълбо. След преждевременното пенсиониране на предишния началник на „Западно полукълбо“ Пруит го заместваше и същевременно търсеше титуляр, но след неколкомесечно безуспешно търсене на подходящ човек реши да даде шанс на своя по-млад, амбициозен и много самоуверен шеф на отдел „Европа“ да ръководи и двата отдела.

— Секунда само.

Последната им спирка беше Френска Гвиана. Не много важно място в списъка на Пруит, но Хигинс настоя да посети всички станции. Не че се очакваха кой знае какви изненади — в крайна сметка Пруит винаги поддържаше много тесен контакт с хората си, — но Хигинс твърдеше, че една среща лице в лице е най-добрият начин да имат нормални отношения с отдалечените станции.

Пруит пусна кранчето над малката мивка и наплиска лицето си със студена вода. Пое дълбоко дъх и се загледа в огледалото. Не много приятна гледка, реши той и се намръщи. Кръговете под кръвясалите му очи и разрошената коса не отиваха на човек с неговото положение. Двуседмичното непрекъснато пътуване несъмнено беше изтощило петдесетгодишното му тяло. Вече не съм млад чаровник, помисли си той. Преди десет години щеше вече да бъде в онази лимузина на път за главната квартира на ЦРУ.

Пруит изсуши лицето си с книжна салфетка, извади гребен от джоба и среса назад кестенявата си оредяваща коса, което направи челото му още по-полегато и малко по-квадратно, но му придаде също и по-изискан вид. Или поне така го беше уверила секретарката му Тами. На неговата възраст вече не го трогваха ласкателствата на младите хора от другия пол. Признаваше, че е запазил някои привлекателни черти от младостта си, особено едрото телосложение, което му беше дало право да определя срещи на кажи-речи всяко момиче като капитан на училищния отбор по борба, а пълните устни, които прерастваха в квадратна челюст — челюстта на баща му, — му придаваха някаква грубовата сърдечност.

Изплакна устата си няколко пъти, оправи вратовръзката и спусна ръкавите на все още бялата си риза. Усмихна се. След едно десетилетие стомашни проблеми Пруит се научи да повръща, без да цапа ризата или вратовръзката си. Трябваха му само няколко минути в тоалетната и излизаше оттам чисто нов.

Отключи вратата, отвори я и видя своя подчинен да затваря куфарчето си. Хигинс беше към метър и осемдесет, няколко сантиметра по-нисък от Пруит. Имаше безупречен вид в двуредния си костюм, който отиваше на бледото му лице и грижливо подрязаните мустаци.

— Трябва да отидеш на лекар — каза Хигинс, докато вървеше по коридорчето към предната част на самолета.

Пруит се намръщи, грабна куфарчето и палтото си и го последва.

— Докторите не разбират нищо.

Хигинс поклати глава, докато слизаха по стълбата към лимузината, която чакаше да ги откара в Ленгли.

5.

Ленгли, Вирджиния

Пруит остави куфарчето си върху голямото бюро и се запъти към своя минибар. Секретарката му винаги поддържаше хладилничето заредено с любимото питие на Пруит: мляко. Той пиеше с литри от него като лек срещу язвата. Отвори хладилника и се усмихна, като видя две нови картонени кутии: едната с обикновено мляко, другата с обезмаслено. Грабна опаковката с обикновеното и погледна за всеки случай срока за годност. Доволен, отвори кутията и пийна две големи глътки.

Пруит разхлаби вратовръзката си, върна се до бюрото и се отпусна във въртящия се кожен стол. Той принадлежеше на предишния му началник, бившия шеф на тайните служби, убит преди няколко години по време на работа. Пруит тогава беше началник на отдел „Западно полукълбо“. Директорът на ЦРУ го помоли да поеме поста, докато управлението намери заместник, но след няколко успешни месеца превърна временното му назначение в постоянно.

В десния ъгъл на бюрото си забеляза кутийка, увита в хартия за подаръци. Пруит погледна календара и се усмихна. Беше пропуснал собствения си рожден ден. Сви рамене и вдигна кутията. Разтърси я два пъти като любопитен малчуган, но не можа да разбере какво има вътре. Разгъна червената опаковка и я отвори.

Пруит се усмихна през сълзи. Извади прозрачно преспапие. Вътре имаше цветна снимка на братовото му семейство — единствените близки на Пруит освен двете му деца. Всички по-възрастни роднини отдавна бяха починали, а работата никога не му даде възможност да завърже ново запознанство, след като жена му го напусна преди близо две десетилетия. Двете деца така и не го видяха повече — бяха отгледани от майка си и пастрока им, а Пруит беше останал доста встрани. Така е може би по-добре, размишляваше той, докато въртеше в ръцете си квадратното парче плексиглас. Винаги беше някъде по служба и на практика не би могъл да им отдели време. Така е по-добре за теб, Том… но дали е така? Това положително беше цената, която беше платил за сегашното си положение. Пийна още една глътка мляко и се замисли дали голямата му саможертва реално имаше някакво значение. Дали неговият принос в управлението компенсираше факта, че собствените му деца — неговата плът и кръв — всъщност са му чужди хора, живеещи чак на Западното крайбрежие? Бъди снизходителен към себе си, Том! — помисли си той. Ти реши това много отдавна. Твърде късно е да се върнеш.

Пруит успя да се отърси от тази мисъл, докато гледаше фотографията, и си отбеляза да провери утре как се справя племенникът му в отдела за събиране на сведения. Беше добро момче, реши той, поело по стъпките на баща си толкова младо. Пруит се почувства малко виновен, че беше виждал Джордж само няколко пъти, откакто дойде в управлението, но работата… По дяволите, все тази работа.

Парещата болка в стомаха му понамаля. Продължи да пие мляко направо от кутията — то успокояваше повече от таблетките антиацид, които винаги носеше със себе си. Пък и по-полезно е, помисли той, докато гледаше плексигласовото преспапие.

Париж, Франция

На Кемрън Стоун му бе необходим един час да извърви отсечката от красиво подредените градини между площад „Конкорд“, срещу американското посолство, до Лувъра. Беше решил да прекара почивния си ден, преоткривайки отново Париж, особено след бъркотията през последните два дни. Докато обедното слънце стопляше въздуха, туристите се събираха при огромните пирамиди от стъкло и стомана на централния площад пред Лувъра. Предизвикалите спор пирамиди бяха построени преди няколко години, за да модернизират достъпа до различните крила на музея.

Кемрън се нареди зад туристите, за да слезе с ескалатора под земята, където бяха приемните и билетните каси — оттам започваха всички обиколки на Лувъра.

Изведнъж почувства някаква ръка на рамото си. Сепна се и се обърна.

— Мари!

Беше облечена небрежно, само обикновени дънки „Ливайс“ и бяла фланелка с дълги ръкави. Дългата й коса беше стегната в конска опашка, а на ушите си имаше златни обици.

— Здравей, Кемрън.

Още веднъж той почувства силно влечение към нея и малко вина поради това.

— Ти… добре ли си? Как е раната на главата?

— Каква рана на главата?

Кемрън се усмихна, но усмивката бързо изчезна.

— Проследи ли ме тук?

— Кемрън, има нещо, което трябва да знаеш. За онзи слух в Атена, за който ти казах онази вечер.

— Остави, знаеш, че не мога да…

— Моля те, изслушай какво казват те. Информацията, с която разполагат, е много тревожна.

— „Те“? Кого имаш предвид?

Мари премести поглед вляво. Кемрън обърна глава и забеляза човека с прошарената брада. Човека от улица „Кюжа“

Той бръкна инстинктивно под палтото си. Мари сложи ръка върху неговата.

— Спокойно. На наша страна е.

Мари махна на мъжа. Той приближи.

— Здравейте, господин Стоун. Казвам се Жан-Франсоа. Бях телохранител на господин Клод Гийю.

Кемрън примига два пъти. Телохранител?

— Това ли правехте там, в хотела? Пазехте Мари?

— Опитвах се, monsieur. Просто се опитвах да изпълня едно от последните желания на господин Гийю. Елате сега, моля.

— Къде? Няма да ходя ни…

— Няма да се бавим — рече Мари. — Ще чуеш сам защо Атена уби съпруга ми.

Кемрън се поколеба. Оперативният работник в него му казваше да се придържа към правилата. Свържи се с Потър и получи разрешение. Но инстинктът му подсказа друго. Мари беше говорила за възможна корупция в редиците на Атена. Ако Атена действително беше унищожила руския космически кораб, тогава за Кемрън беше логично, че проблемът изисква намесата на ЦРУ. Макар че той рядко престъпваше разпоредбите — познаваше мнозина, които ги престъпиха и загинаха, — опитът му каза, че това е изключение. Ако действува по обичайните канали за разрешение, може да продължи дълго. Потър дори може да забрани по-нататъшна намеса. Кемрън реши и последва Мари и Жан-Франсоа до колата, паркирана при западния вход на Лувъра.

Пет минути по-късно с Жан-Франсоа на волана едно износено рено профуча надолу по улица „Риволи“ към площада на Бастилията, където Жан-Франсоа зави на юг и продължи по авеню „Домснил“.

Кемрън седеше отзад с Мари. Гледаше през стъклото и се чудеше дали постъпи правилно, като тръгна с тях. Знаеше, че така беше нарушил изричното нареждане на Потър.

Накрая колата спря в средата на дълга редица сгради от дясната страна на безлюдна улица. От същата й страна покрай Сена се нижеха големи складове. Кемрън виждаше спокойните води на реката между тях. Отсреща складовете закриваха гледката към градския хоризонт. Жан-Франсоа извърна глава.

— Пристигнахме. Моля ви да изчакате моя сигнал.

— Къде сме? — попита Кемрън.

— Моля ви, monsieur.

Жан-Франсоа слезе и прекоси покритата с калдъръм улица до един склад отляво с огромна желязна врата на релси. Тя беше затворена, но Кемрън видя друга по-малка до нея. Жан-Франсоа огледа улицата и от двете страни, отвори по-малката врата и изчезна.

Кемрън се обърна към Мари.

— Не ми харесва да седя в тази кола. Доста уязвими сме.

— Искаш ли да слезем и да чакаме край складовете?

— Това звучи чудес…

— Ето. Той ни дава сигнал. Сега можем да влезем.

Кемрън погледна назад към склада. Жан-Франсоа им махаше с дясната си ръка.

Кемрън бързо слезе и помогна на Мари.

— Да тръгваме.

Огледа предпазливо и двете страни на улицата. Нямаше никой. Пресякоха и последваха Жан-Франсоа вътре.

Вонята на пикоч и плесен го лъхна като влажен ветрец. Не видя никого, докато Жан-Франсоа ги водеше през склада. Кемрън забеляза някаква врата в другия край. Жан-Франсоа извади ключ, отключи, отвори я и даде знак на Кемрън и Мари да минат. Последва ги и заключи след тях.

Кемрън спря. В помещението беше тъмно като в рог.

— Къде сме?

Преди Жан-Франсоа да отговори, светнаха ярки лампи, които почти заслепиха Кемрън. Той се озова под внимателните погледи на трима добре облечени възрастни мъже, седнали зад дълга дървена маса.

— Кои сте вие? — попита той озадачен.

— Имената ни нямат значение, господин Стоун — отговори мъжът в средата. — Необходимо е само да знаете, че сме колеги на господин Гийю.

Тази игра не се хареса на Кемрън. Докато оглеждаше помещението за евентуални възможности за бягство, той се ругаеше жестоко, че се остави да го сгащят. Нямаше никакви прозорци, не се виждаха и други врати освен онази, през която влязоха. Помещението май беше широко към 18 и дълго най-малко 60 метра. Таванът беше висок колкото самия склад. От него висяха няколко флуоресцентни лампи.

Кемрън стоеше в средата, Мари от дясната му страна.

— Добре. За какво е всичко това?

— Страхувам се, че засяга бъдещето на вашата космическа агенция — каза един от изисканите джентълмени зад масата.

Кемрън помисли за миг.

— НАСА ли имате предвид?

— Oui, monsieur. Всички ние бяхме уволнени от постовете си в „Атена Аероспейс“, където работехме с господин Гийю. Извадихме късмет. Никой от нас не се задълбочи колкото него по този въпрос. Убиха го по тази причина. Но ние знаем какво откри той и няма да позволим смъртта му да остане напразна.

— Ръководителите на Атена възнамеряват да саботират НАСА, точно както саботираха руснаците миналия месец.

Кемрън се втренчи в суровото лице на мъжа от другата страна на масата.

— Саботаж? Убийство? Осъзнавате ли какво говорите? Какви последици може да има това? Каква ще бъде реакцията на моето правителство?

— Oui.

— Добре. Започнете отначало. Кажете ми всичко, което знаете. Искам да зная всичко. — Кемрън се взря в хлътналите очи на мъжа. И видя там страх.

Мъжът заговори бавно. Понякога се запъваше на някоя дума, за която не намираше английския еквивалент. Използваше френската, спираше и чакаше реакцията на Кемрън, който просто кимваше и му правеше знак да продължи. Това продължи само няколко минути. Когато мъжът свърши, Кемрън затвори очи, задъха се няколко пъти, мъчейки се да осмисли току-що чутото, принуждавайки логичния си ум да асимилира невероятното разкритие. Обърна се към Мари. Тя го гледаше и чакаше реакцията му. Той пак погледна към масата.

— Така, да видя дали съм разбрал добре. Атена е изпробвала този… спътник-убиец, за да провери точността му, преди да го използва срещу американски космически кораб?

— Oui.

— Кога Атена ще изстреля този спътник?

— След три дни.

— Колко преди изстрелването на „Лайтнинг“?

— Утре…

Взрив. Оглушителен взрив, последван незабавно от мощна ударна вълна, запрати Кемрън през помещението. От счупените лампи се посипа дъжд от стъкла. Кемрън се стегна при силния удар в отсрещната лява стена. Той отскочи и щом падна по гръб на мокрия бетонен под, се претърколи — изявиха се заучените рефлекси.

Видя как няколко тъмни фигури влизат в помещението през голямата дупка, пробита в стената отсреща. Силуетите им се очертаваха рязко на фона на ярката слънчева светлина, проблясваща през отвора. Кемрън отначало не виждаше много добре. Загуби ценни секунди, мъчейки се да разпознае тънките удължени предмети в ръцете на фигурите.

Автоматични оръжия!

Посегна за беретата, докато очите му шареха из помещението. Мари трябваше да е някъде тук. Но къде? Къде стоеше преди взрива? Стоеше вдясно от мен. Вдясно от мен. Вдясно от мен. Това значи, че сигурно е някъде пред мен. Между мен и пистолетите.

Той чу един, два, три приглушени изстрела. Разпозна по плющящите звуци, че се стреля от автоматичен пистолет със заглушител. Огледа се наоколо и откри откъде идват. Някаква фигура лежеше неподвижно на пода в средата на помещението.

Копелета!

Преброи шестима неканени гости. Беретата побираше петнайсет патрона, а той нямаше резервен пълнител. Беше почивният му ден. По два куршума за всеки, не повече. Кемрън видя, че дългата маса лежи преобърната на три метра от него.

Чу още три плющящи звука, последвани от тих вик. Още две плющенета. Нов вик.

Кемрън се търкулна към масата и спря на сантиметри от дървения плот. Привдигна се, сгушен ниско. Стиснал беретата с две ръце, той използва ръба на масата за подпора.

— Чупката, тъпанари такива! — Кемрън погледна вдясно от себе си. Мари!

Премери се в тъмната фигура, която стоеше пред Мари. Стреля веднъж. И пак. И двата пъти точно в средата на фигурата. Мишената му загуби равновесие и рухна наляво под удара на двата 9-милиметрови куршума. Докато стреляше, Кемрън бързо се претърколи встрани. Оръжието му нямаше пламъкогасител или заглушител. Стреляйки, той издаде местоположението си. Останалите пет фигури извъртяха оръжията си и откриха огън там, където Кемрън беше само преди секунди.

Трябваше да се доближи до Мари. Да заеме нова позиция и може би да очисти още една-две мишени. Дясното му рамо се блъсна в стената. Нещо поддаде, но не стената.

По дяволите!

Извъртя беретата и се прицели в мъжа, който все още стреляше в масата, вече на шест метра от него. Един изстрел. Мишената се свлече на колене. Преди да падне, Кемрън вече се беше прицелил в друг. Стреля още веднъж. Станаха трима.

— Кемрън… ела…

Той чу думите, долови нейната болка. Беше ранена. Кемрън хукна през трите метра, които ги отделяха, плъзгайки се покрай нея до първия, когото застреля. Погледна вляво и видя двама, които насочваха оръжията си в него. Инстинктивно, Кемрън грабна трупа на убития и го издърпа пред себе си, докато пазеше Мари със собственото си тяло. Стегна се, но смъртта така и не дойде. Вместо това чу четири силни детонации.

Объркан, насочи поглед към дясната страна на помещението, откъдето бе видял пламъчетата от дулото. Жан-Франсоа! Облекчението падна жертва на страха, докато три приглушени изстрела възвестиха края на Жан-Франсоа.

Кемрън видя мишената. Прицели се с беретата и стреля два пъти. И двата куршума попаднаха в целта. Мъжът рухна. Кемрън огледа помещението още веднъж, но не видя никого. Обърна се към Мари.

— Ранена ли си?

— Не, струва ми се, че е само ударено. Не чувствувам нищо счу… — Думите й бяха прекъснати от воя на сирени в далечината. Помощ. Но не му трябваше. Това не беше вече местен проблем. Трябваше да види началника си, трябваше да докладва. Спомни си за един фойерверк, наречен „Чалънджър“. Спомни си за една млада учителка и за една потопена в скръб страна.

Излязоха от склада през дупката, пробита от неканените гости, и тичаха до първата пряка, позабавиха ход и вървяха нормално няколко пресечки. Посолството беше на трийсет минути път. Там беше помощта, там беше подкрепата. Той се нуждаеше от тях. От тях зависеше бъдещето на Америка в космоса.

Космически център „Кенеди“, Флорида

Кеслър и Джоунс доближиха тълпата репортери. Бяха инструктирани от служители на НАСА какво могат и не могат да кажат открито.

Администраторът на НАСА, застанал до микрофона, погледна към тях.

— Дами и господа, представям ви Майкъл Кеслър и Клейтън Джоунс, екипажа на „Лайтнинг“!

Публиката от репортери и персонал на НАСА започна да ръкопляска. Кеслър погледна Джоунс, който въртеше очи.

— Това е невероятно, Майк — прошепна Джоунс. — Искам да кажа, виж ги. Те всички мислят, че ние можем да ходим по вода. Съмнявам се дали в техните очи бихме могли да извършим нещо лошо.

Кеслър се усмихна.

Администраторът извади един-единствен лист хартия.

— Дами и господа от печата. Стартът за първия полет на „Лайтнинг“ е определен за утре сутринта в 6:54 източно стандартно време. Капитанът от ВМС Майкъл Кеслър ще бъде командир на кораба. Пилот ще бъде капитан Клейтън Джоунс от военновъздушните сили. С това ви давам думата за въпроси.

— Капитан Кеслър — обади се една жена от дъното на стаята. — Марта Уорън, ЮПИ.

Кеслър приближи до микрофона.

— Да, мис Уорън?

— Не е ли малко странно, че отивате в космоса като командир на кораба?

Кеслър присви очи.

— Не съм сигурен какво искате да кажете.

— Ами, новобранци като вас обикновено ги „кръщават“ първо като пилоти, преди да станат командири на совалката.

Джоунс се канеше да пристъпи към микрофона, когато Кеслър му даде знак да мълчи. Кеслър втренчи поглед в репортерката. Заговори бавно, претегляше думите си.

— Трябва да се съглася с вас, в смисъл, че не е обичайно един астронавт да полети в космоса за пръв път като командир на кораб, но, от друга страна, защо пък не? Вижте фактите. Вижте подготовката, която сме получили. Стотиците часове, прекарани в тренажьора в космическия център „Джонсън“, репетирайки изстрелване, изкачване, влизане в орбита, скачване, излизане от орбита, кацане и доста голям брой извънредни ситуации, които могат да възникнат в космоса. Тренажьорът е далеч по-взискателен от истинската совалка. Той ни изпробва в ситуации, много по-лоши от всичко, което досега се е случвало по време на полети. Проучихме подробно всички проблеми, възниквали при предишни полети. Освен това ние двамата с Джоунс навъртяхме над петстотин часа упражнения на заход със застопорен щурвал с учебния самолет „Гълфстрийм“, който също е много по-взискателен от совалката по отношение на контрола и стабилността. Готови сме, излитаме и ще успеем. Следващият въпрос, моля.

Преди друг да успее да попита, същата жена се обади отново:

— Това още не обяснява защо вие излитате толкова бързо, когато списъкът с астронавти, чакащи своя шанс да полетят, е дълъг. Някои чакат повече от десетилетие. Не е ли малко нечестно вие да полетите толкова бързо? Човек би казал, че още не сте си платили данъците.

Кеслър се канеше да отговори, когато Джоунс пристъпи към микрофона.

— Бих искал да отговоря вместо теб, ако нямаш нищо против, Майк. — Джоунс се обърна към репортерката. — Вижте, мис Уорън. Нямам представа какво целите, но бих искал да кажа — за сведение, — че този човек тук е най-добрият пилот, когото съм виждал през живота си. Той ще лети, защото е най-добрият, а „Лайтнинг“ заслужава само най-добрия на щурвала. Много горд съм, че получих възможността да летя с него и това ще бъде един от най-успешните досега полети на совалката. Сега защо не се придържаме към по-сериозни неща и да оставим шегите настрана?

Стаята утихна няколко секунди. Кеслър затвори очи и въздъхна.

— Следващият въпрос, моля — обади се Джоунс.

— Робърт Кинзли, Ей Би Си. Колко дни ще продължи полетът?

Джоунс се усмихна и се обърна към Кеслър.

— Смятам да предоставя отговора на теб. В края на краищата ти си командирът.

Кеслър отвърна с усмивка:

— Сегашната програма предвижда да останем в орбита четири дни.

— Каква е главната цел на полета? — попита същият репортер.

— Преди всичко да бъде проверена „Лайтнинг“ за използване за търговски и военни цели. Капитан Джоунс и аз ще направим цяла серия от проби, за да потвърдим функционалността на „Лайтнинг“ в космоса. Това е основната причина за двучленния екипаж. Няма да има никакви други специалисти на борда при този полет… да, дамата на втората редица.

— Предвижда ли се излизане в космоса при този полет?

— Не.

— Но „Лайтнинг“ носи най-съвременната апаратура за разходки в космоса, така ли е?

— Всеки космически кораб, независимо от задачите, винаги разполага с два комплекта за излизане в открития космос. Ако ни се наложи по каквато и да е причина, двамата с капитан Джоунс имаме стотици часове подготовка, за да направим това.

Кеслър погледна Джоунс, докато десетина души изпъваха ръце за въпроси. Джоунс повдигна вежди и се усмихна.

Ленгли, Вирджиния

Джордж Пруит остави криминалето и сбърчи вежди, когато ограденото в жълто квадратче на НАСА стана изведнъж червено. Дясната му ръка посегна към мишката и той защрака с нея, докато изведе на екрана последното попълнение в съответния списък.

Чете няколко минути и изсумтя.

— Боже мой!

— Добре ли си, Джордж? — попита един специалист, надничайки над ниската преградка в кабинката на Джордж.

— Ъ-ъ… да, да, добре съм, благодаря.

Колегата му го изгледа озадачено, преди да се върне към работата си.

Какво значи това? запита се Джордж. Трима бивши учени от Атена убити при нападение в един склад? Двама от тях застреляни в главата от упор? Кой е стрелял? Може би другите седем неидентифицирани мъртви мъже, намерени там? Всичките са имали автоматични оръжия. Никой не е носел никакви документи за самоличност.

Съобщението беше кратко, но изчерпателно. Първоизточникът беше всекидневната сводка за дейността на Surete[1], осигурявана от специалисти на ЦРУ.

— Хъм-м… Виж, това е интересно, помисли Джордж, докато избираше командата за разпечатка от списъка с опциите в дясната страна на екрана. Първо Клод Гийю, а сега още трима учени от същата космическа агенция? Секунди по-късно лазерният принтер „Хюлет Пакард“ се включи с леко бръмчене. Той засмука лист хартия от наредените на подложката и го изкара от другия край. Джордж го грабна и внимателно прочете отново целия списък. Аналитичният му ум сега му подсказа, че Гийю също е бил убит. Ами злополуката в НАСА?

Джордж не можа да се стърпи. Може би беше попрекалил с шпионските романи или просто искаше неговият алгоритъм да засече нещо важно, но той грабна телефона и поиска от бюро „Справки“ номера на отдела за връзки с обществеността в космическия център „Кенеди“. Дадоха му го и той вдигна телефона отново.

Десет минути по-късно сложи слушалката и нагласи компютъра така, че никой да не може да получи достъп до него, ако не знае паролата. Доволен, Джордж стана и тръгна към факса през коридора, където служителят от космическия център „Кенеди“ му изпрати копие от официалния доклад за злополуката.

Джордж се върна в кабинката си, седна на въртящия се стол и бавно прочете доклада от две страници. Изглежда, че Вера Баумбъргър беше загубила равновесие, докато слизала от един от главните двигатели на совалката — това според един млад техник, който работел с нея на платформата и който също пръв стигнал до мястото, където паднала тя. Докладът не хареса на Джордж, но реши засега да остави този въпрос. Учените от Атена обаче несъмнено заслужаваха известно внимание.

Набързо провери шестцифрения брояч на лазерния принтер и си записа номера на разпечатката. По този начин гарантираше, че никой не може да разпечата нещо от неговия компютър, без той да знае за това.

Джордж натрака кратка записка на малката електрическа пишеща машина до бюрото му, взе разпечатката и тръгна към архива на компютърния отдел на втория етаж. Мина през двойната врата и подаде документите на архиварката.

— Моля ви да изпратите копия на Европейския отдел и да приберете оригиналите.

— Дадено — рече тя, стана и отиде до ксерокса.

— Благодаря. — Джордж погледна часовника и тръгна обратно към компютъра си.

Париж, Франция

След три прехвърляния в метрото и кратко разстояние пеша Кемрън отключи вратата на хотелската им стая и вкара Мари вътре. Погледна и двете страни на коридора, преди да влезе, и заключи. Нямаха никакви проблеми с намирането на стая. Туристическият сезон почти привършваше.

Изтощени, и двамата се строполиха върху двойното легло. На Кемрън му хрумна за миг, че е неприлично да бъде така близко до повереничката си и гузно осъзна, че хич не го е еня. От стажа си знаеше, че двама души, често двама агенти, са склонни да изпитат физическо влечение един към друг по време на стресови задачи, но нещо му подсказа, че ако това стане между него и Мари, ще се дължи не толкова на стреса, колкото на шеметната й красота.

Приоритетите. Кемрън знаеше, че са чисти, че не са ги проследили от склада. А нарочно реши да не търси убежище в посолството, защото забеляза паркирания до страничната му врата закрит сив камион. За миг се запита дали в посолството знаят за този надзор, после започна да мисли за надеждно място, където да се срещне с началника си. Гласът на Мари прекъсна мислите му.

— Така, а по-нататък?

— К-какво?

— Какво ще правим сега?

— О, свързвам се с Потър и го карам да ни прибере.

— Как?

Той се усмихна.

— Разчитай на мен.

— Ами френската полиция?

— Още не съм сигурен как да се справя с това. Нека първо да сме на сигурно място и да поговоря с нашите хора. Убеден съм, че има начин да се уреди нещо.

Тя се намръщи.

— Как смяташ, че ще реагира Потър?

— О, отначало ще бъде отегчен и вероятно ще ме ругае няколко минути. После мисля, че ще ни изслуша.

— Кога възнамеряваш да…

— Видях две телефонни кабини на другата пресечка. Просто исках да те настаня първо на безопасно място.

Тя се усмихна пак и докосна ръката му с признателност.

Силна жена, помисли Кемрън. След всичко преживяно все още пази хладнокръвие и не рухва. Гийю действително е бил късметлия.

Кемрън стана.

— Ще се върна след няколко минути.

— Моля те, внимавай.

Кемрън се усмихна и излезе от стаята.

Ленгли, Вирджиния

На втория етаж Хигинс вдигна телефона и погледна през прозореца.

— На телефона Хигинс.

— Здравейте, сър. Рич Потър се обажда. Съжалявам, че ви безпокоя.

— Няма значение. Какво има?

— Може да си имам проблем с един от моите агенти. Още не мога да кажа.

— Продължавай.

— Казва се Стоун — Кемрън Стоун. Обади ми се преди няколко минути и поиска незабавно обгаряне — рече Потър, имайки предвид прибирането на компрометирани агенти.

— Основанията му?

— Твърди, че някаква организация се кани да саботира НАСА. Че тя ще унищожи новата совалка, по-точно казано. Той смята също, че може да е замесена и френската полиция.

Хигинс пое дълбоко дъх и затвори очи. Наложи си да запази самообладание.

— Определи ли мястото, откъдето да го приберете?

— Да, сър.

— Много добре тогава, приберете го и го охранявайте добре. Уведоми ме какво ще каже той. Ясно ли е?

— Да, сър.

— Добре. Кога и къде?

— Ботаническата градина, пет часа днес следобед. След един час.

— Аз ще съм тук. Позвъни ми, когато свърши това, и помни: нито дума по въпроса на никой друг.

— Зная, сър. Довиждане.

— Довиждане и на добър час. — Той сложи слушалката и подпря челюстта си с юмрук. По дяволите! Как е възможно? Как Стоун е получил тази информация?

Хигинс грабна телефона и набра един номер в чужбина, който помнеше наизуст.

Париж, Франция

Кемрън стоеше до прозореца и гледаше навън. Небето тъмнееше и се заоблачаваше, задаваше се буря. Огледа улицата долу. Всичко изглеждаше нормално. Погледна часовника си. Един час до срещата.

— Е, Кемрън, ти май знаеш доста за мен. Ще ми кажеш ли нещо за себе си?

Кемрън погледна към Мари, която още лежеше на леглото.

— Не съм уверен, че ще ти е интересно. Доста отегчително е.

— Няма значение. Давай.

Кемрън се усмихна.

— Всичко започна, когато завърших гимназия и отидох да воювам.

— Виетнам?

— Да. Изкарах четири години там.

— Защо четири? Мислех, че си длъжен да изкараш само една?

— Така е, но когато след първата година се върнах у дома, разбрах, че няма никаква работа. Американският народ не беше толкова отзивчив към войниците тогава. Така че се върнах, а след войната останах с военните. Служих няколко години в специалните части, преди да ме грабне ЦРУ, и ето ме тук днес.

Мари седна и обгърна коленете си като дете.

— Предполагам, че при това непрекъснато напрежение не може и дума да става за личен живот.

Кемрън не отговори. Сведе очи, докато мислено видя отново овъгленото тяло на Лан Ан.

— Имах някого веднъж. Беше много отдавна. Бях още хлапак. Едва навършил двайсет години. Казваше се Лан Ан. Убиха я в Сайгон.

Мари стана от леглото и отиде до него. Докосвайки леко ръката му, тя каза:

— Съжалявам.

— Не е необходимо. Както казах, беше много отдавна.

— Кемрън…

Той вдигна глава и срещна погледа й.

— Как беше там? — попита тя.

Той отвърна поглед.

— По-добре да не знаеш.

— Загубих брат си там, Кемрън. Да, искам да зная.

Кемрън седна на прага на прозореца и загледа Мари. Коя си ти, Мари Гийю? Какво става с нас? Кемрън се опита да потисне чувства, които не бе изпитвал от години. Тя го привличаше физически от деня, в който я видя. Но нещата се задълбочиха. Чувствуваше се спокоен с нея. Доверяваше й се. Тя не беше просто още една кукличка, а истинска жена.

Много добре, Мари. Ти си го търсеше. Кемрън заговори. Гласът му беше леденостуден, думите завладяващи. Разказваше й за болките, за объркването, за скръбта. Обясняваше й как младите войници са загивали безсмислено, главно поради недостатъчна подготовка. Започне стрелба, а те просто замръзват и след секунди се просват на земята, пълни с олово. Каква лудост. После гласът му се промени. Заговори по-ниско, дишаше тежко. Стискаше юмруци. Тялото му се напрегна. Върна се отново там. Джунглата го обкръжаваше. Тръгвай, Кемрън. Бягай… спасявай се. Имаш шанс… самичък. Потърси помощ… и се върни… Господи, защо го зарязах? Но аз се върнах. Върнах се! Но твърде късно. Виетконгците бяха изкормили Скергън като животно и го бяха оставили да виси от едно дърво.

Мислите му станаха твърде неясни, думите несвързани. Кемрън се обърна и се загледа през прозореца, притеснен, виновен, безсилен да я погледне. Мари беше първият човек, на когото той разказа тази история.

Почувствува ръцете й върху раменете си, пръстите й нежно го притискаха. Те стигнаха до врата му и го разтриха. Кемрън затвори очи за малко, усещаше как тялото му се отпуска.

— Всичко е наред, Кемрън. Всичко е наред.

Кемрън се обърна и я погледна в очите. Видя сълзи, чувствуваше се като хипнотизиран. Тя усети състоянието му. Разбра болката му.

— Благодаря ти — каза той.

— Не. Аз трябва да ти благодаря.

Централата на „Атена Аероспейс“, Мюнхен, Германия

Всички прозорци на дългата и тясна заседателна зала с огромната маса, заемаща по-голяма част от мраморния под, гледаха към града на фона на небето. Така трябва да изглежда правителственият център на един световен лидер, отбеляза си Фридрих Вандерхоф, докато оглеждаше хората, насядали в петнайсет от четирийсетте черни кожени стола около овалната махагонова маса. Присъствуващите тук този следобед бяха неговите приближени, шепа проницателни мъже, които като Вандерхоф бяха сред най-влиятелните финансови лидери на Европейската икономическа общност. Той ги смяташе за гръбнака на Атена, космическата агенция на общността, и за единствените, склонни да рискуват каквото трябва, за да направят към края на столетието от Европа лидер в космоса.

Но Вандерхоф не беше само инвеститор. Беше започнал като учен с усет към добрите търговски рискове през 70-те и 80-те години. Тогава натрупа състояние, използвайки таланта си на инженер в разработката на оръжия — портативната противотанкова граната „Армбруст“, както и редица леки оръжия „Хеклър & Кох“. После той употреби умението си да води преговори и връзките си с фабриките при уреждане на продажби на оръжие за много страни в Близкия изток, Южна Америка и Африка.

Вандерхоф хвърли поглед към празния стол вляво от себе си, стола, на който преди седеше ракетният специалист Клод Гийю. Макар и много надарен в техническо отношение, Гийю беше показал, че не притежава необходимата всеотдайност и решителност, за да се сбъдне видението на Вандерхоф за Европейската космическа общност.

След катастрофата с „Чалънджър“ ЕИО беше инвестирала стотици милиони долари, за да модернизира ракетния полигон на Атена в Куру, Френска Гвиана, и да подобри качеството на ракетите. Големият наличен капитал позволи на Вандерхоф да наеме най-добрите учени в Европа, за да проектират усъвършенствувана ракета-носител със съвременни системи за насочване, която да може да извежда в орбита много спътници наведнъж. Крайният резултат беше „Атена V“, 40-метровата тристепенна ракета, която можеше да извежда един спътник в геостационарна или повече — в ниска земна орбита. Седем години след дебюта бяха изстреляни петдесет ракети „Атена V“ без нито един отказ, което гарантира надеждността на Европейската космическа агенция. При тарифа 60 милиона долара за извеждане на спътник в ниска и 100 милиона — за геостационарна, Вандерхоф и неговият инвеститорски картел увеличиха сто пъти първоначалния си капитал. При това предизвикаха изведнъж небивал разцвет в европейската икономика, която започна да произвежда с най-модерна технология всичко — от спътници до отделни части за ракетите на Атена.

Но над доходния бизнес на Атена надвисна тъмен облак, който заплашваше не само да отнеме печалбите, на които се радваше тя, но, което беше по-важно, да погребе плановете на Вандерхоф за една доминираща в космоса Европа. Новата НАСА. Една подобрена НАСА. Една възродена космическа агенция с реална цел: да си възвърне водещата позиция от края на 60-те и началото на 70-те години, да се наложи още веднъж като лидер в космоса. Неуспехът с „Чалънджър“ доведе НАСА само до едно ново, енергично усилие да осъществи мечтата на президентите Айзенхауер и Кенеди: пътуването в космоса да стане обичайно всекидневие. Вандерхоф знаеше, че това беше крайната цел на американската програма за космическата совалка. Това беше причината НАСА да се откаже да щурмува космоса с груба сила и да заложи на фини методи, на космически кораб за многократно използване, който да излита като ракета и да се приземява като самолет. Да превозва редовно пътници и товари до орбиталните станции, изградени от материали, доставени в космоса пак от този усъвършенствуван космически кораб. Това беше задачата на совалката и, както смяташе Вандерхоф, това беше бъдещето.

Но Вандерхоф вярваше, че бъдещето в космоса принадлежи на Европа, не на Съединените щати, дори не на независимите републики от бившия Съветски съюз, които останаха обединени под ръководството на Русия, когато става дума за изследване на Космоса. Атена вече имаше планове за собствена совалка и космическа станция, но й трябваше време да разработи проектите. Време, което Вандерхоф знаеше, че няма да получи, ако НАСА продължи успешно новата си енергична програма за изстрелване на совалки, много от които ще бъдат използвани, за да извеждат в орбита модули за космическата станция „Фрийдъм“.

Вандерхоф огледа генерал Марсел Шардон, който седеше от дясната му страна. Шардон беше заместник-командуващ френските въоръжени сили и най-влиятелният военен в коалицията на Вандерхоф.

Както и двамата старши офицери от германския Бундесвер до него, генерал Шардон беше решил да участвува в конспирацията на Вандерхоф по тактически съображения. Шейсет и две годишният генерал беше уверен, че Европа ще бъде заплашена от конкуриращите се американски и руски космически станции, които ще бъдат използвани — със или без студена война — като опитни полигони за оръжието от арсенала на Инициативата за стратегическа отбрана.

ИСО. Вандерхоф въздъхна. Той безрезервно споделяше убеждението на Шардон, че Европа трябва да предприеме незабавни стъпки сега, за да се утвърди като лидер в космоса с крайна цел: да се превърне в единствената свръхсила в света. Вандерхоф като Шардон лелееше мечтата Европа да бъде най-голямата сила на земята, а превъзходството в космоса бе първата решителна стъпка към осъществяването на този блян.

Вандерхоф и неговите съмишленици разполагаха с необходимите средства да финансират докрая изследването, нужно, за да се построи съвършено новата совалка на Атена „Хермес“ и космическата станция „Колумб“, но времето не чакаше. НАСА се съвземаше твърде бързо. Прототипните модули за „Фрийдъм“ вече бяха завършени, а с „Дискъвъри“, „Атлантис“, „Колумбия“, „Индевър“, а сега и с „Лайтнинг“ американската космическа агенция имаше достатъчно възможности да пренесе цялата необходима железария, за да се настани преди края на столетието задълго в космоса.

На Атена й беше необходимо време и Вандерхоф знаеше как да го осигури. Вече беше изпробвал своя таен спътник-убиец срещу руснаците, а сега беше ред на американците. Той откри събранието.

— Имаме да обсъждаме два важни въпроса. Първият засяга един агент на ЦРУ на име Стоун. Очевидно той е отговорен за поражението в склада. Стоун, изглежда, е взел под закрила г-жа Гийю. — Вандерхоф видя как лицето на Шардон се вкамени. — Току-що ми позвъни нашият човек в ЦРУ и ми предостави информация, която ни гарантира ликвидирането на мистър Стоун. Като свършим с него, ще намерим жената на Гийю и също ще я премахнем, както постъпихме със своеволния й съпруг и с другите учени, които ни се противопоставиха. Не можем да си позволим нещо да се разбере преди изстрелването на „Лайтнинг“.

Шардон размърда стокилограмовото си тяло в стола и въздъхна.

— Тревожи ли ви нещо, генерале?

— Стоун трябваше да е мъртъв вече, monsieur. Изобщо не биваше да излиза жив от склада.

— Добре, погрижете се само вашите хора да са готови в Ботаническата градина и той да не избяга втори път. Някакви проблеми с местната полиция?

— Не — отговори Шардон. — Префектът е наш човек.

— Добре, погрижете се всеки участник да знае, че този път не трябва да допускат никакви грешки. Разбрано ли е?

— Oui.

Вандерхоф спря да огледа масата и видя, че няколко души кимат в знак на съгласие. Беше ги убедил. Облегна се във въртящия се стол и си наложи да поотпусне изражението на лицето си.

— Господа, вторият въпрос за обсъждане е бъдещето на Атена в космоса в ерата след НАСА. Срещнах се на място в Куру и констатирах значителен напредък, главно поради големия капитал, който инжектирахме в нашия изследователски и развоен отдел. Ето резултатите от усилията ни. — Вандерхоф стана и отиде до едната страна на залата, свали бялото платно, което покриваше макети в естествена величина на совалката „Хермес“ и на космическата станция „Колумб“.

— Това е модел на „Хермес“, господа, който в технологично отношение е крачка напред в сравнение с американската космическа совалка. Той ще бъде в състояние не само да каца като самолет при завръщане от космоса, но и ще излита като самолет.

Вандерхоф веднага забеляза как хората зашушукаха помежду си. Почака да спрат и продължи:

— Преди да го отстраним, Гийю изобрети съвършено нов и изкусен метод за достигане до космоса. Виждате ли, господа, три четвърти от теглото на американската совалка при старта не е нищо друго, а течен кислород — тежкият окислител, без който не може да се получи изгаряне на горивото от течен водород. По-голямата част от него се изразходва през първите три минути от полета, когато совалката все още е в земната атмосфера. На Гийю му хрумна интересна идея. Защо да носим целия този кислород, когато в атмосферата го има колкото щеш? И така Гийю предложи ракетен двигател, който ще всмуква кислород, докато лети през атмосферата, а преди да навлезе в космоса, ще превключи към бордните запаси от течен кислород. Така намаляваме драстично теглото и усложненията и увеличаваме товарната площ. Просто и елегантно.

— Но приложимо ли е? — попита Шардон.

— Нашите учени работят по въпроса. Ето защо трябва да забавим НАСА. Необходимо ни е време да преодолеем две главни пречки. Едната е създаването на засмукващ въздух реактивен двигател, който е в състояние да развие скорост над Мах 10, за да се навлезе в космоса. Втората е да разработим ефикасна охладителна система за корпуса. За разлика от плочките за термична защита на американския орбитален кораб нашата система ще охлажда целия корпус: под обшивката му ще се вкарва течен водород чрез технология, подобна на онази, която се използва сега за охлаждане дюзите на конвенционалните ракетни двигатели. Смятаме, че въпросът с охлаждането е прост, но реактивните двигатели… за разработката им ще са нужни време и много пари. Но ако успеем, ще разполагаме с истински космически самолет.

— Колко време? — попита Шардон.

Вандерхоф посочи двигателите в задната част на еднометровия пластмасов модел на обтекаемия „Хермес“.

— Конвенционалният реактивен двигател извлича кислород от атмосферата, но той не е подходящ за скорости над Мах 3. Разработихме двигател, който използва тласкателната сила на свръхзвуковата скорост на самолета, за да сгъстява въздуха в горивната камера преди смесването му с горивото. Това е т.нар. правотоков въдушно-реактивен двигател. Решихме, че тази технология ще ни даде възможност да достигнем скорост Мах 6. Освен това проектирахме — на хартия — специален вид правотоков въдушно-реактивен двигател, при който въздухът минава със свръхзвукова скорост през горивната камера. Тази технология, господа, ще ни даде скоростта, необходима за преодоляване на земното притегляне. Сърцето на „Хермес“ е тъкмо този тип двигател, но за да го разработим, са ни необходими време и пари. Имаме парите. С отстраняването на „Лайтнинг“ ще спечелим и необходимото време. — Вандерхоф направи пауза, за да осмислят казаното.

— Ще успеем ли да изстреляме навреме нашата ракета? — попита Шардон.

— Всичко е готово. Една ракета „Атена V“ с експлозивен заряд с дистанционно управление, който е прикачен към комуникационен спътник, трябва да излети в 23:35 часа местно време вдругиден, но помнете, господа, спътникът е за всеки случай. Не очакваме „Лайтнинг“ да стигне до орбитата си.

— Някакви проблеми в НАСА?

— Не. И там всичко е наред.

Шардон се облегна и кимна. В залата настъпи мълчание.

— Много добре — заключи Вандерхоф. — Генерале, вие ще се заемете със Стоун. Аз незабавно се връщам в Куру, за да контролирам изстрелването. Обадете ми се веднага, щом имате новини. Закривам заседанието.

[1] Френската тайна полиция — Б.пр. ↑

6.

Париж, Франция

Бурята започна по-бързо, отколкото очакваше Кемрън. Светкавици проблясваха в тъмното следобедно небе. Оглушителен тътен залюля меката трева под краката му. Хем уединен, хем открит, паркът предлагаше няколко възможности за бягство. До затварянето му оставаха няколко минути и повечето от разхождащите се вече бяха си тръгнали, за да избягат от дъжда.

Мари не беше с него. Беше я убедил да го чака извън парка, на място, което не се виждаше от Сена. Щеше да я вземе, след като завърши операцията по прибирането му.

Кемрън гледаше как ситният дъждец се превръща в обилен валеж, докато стоеше на три метра от „Ке Сен Бернар“, улицата между градината и разбеснелите се води на Сена. Силният вятър блъскаше яростно близо еднометровите вълни в изградените преди век подпорни стени. Водата се разбиваше в облак бяла пяна, който сякаш поглъщаше привързаните наблизо екскурзиантски лодки, но ярко боядисаните съдове някак си успяваха да излязат отново и отново изпод лудеещите вълни, отказвайки да се предадат на далеч по-силния си противник.

Кемрън вдигна яката на тренчкота, облегна се на един дъб и гледаше как самотен елен кротко потърси убежище от бурята в една от няколкото изкуствени пещери, построени като част от оградената естествена среда на животните. Кемрън се усмихна. Отдавна не беше ходил в зоологическа градина. Той всъщност не очакваше да види животни тук. Според окачената отвън табела „JARDIN DES PLANTES“, той се намираше в Ботаническата градина, но през краткото време, докато обикаляше, чакайки Потър, Кемрън видя достатъчно диви животни в клетки и оградени места, за да напълнят един малък зоопарк.

Погледна още веднъж часовника си. Минаваше пет часът, а все още никаква следа от…

Кемрън бързо се обърна. Ушите му доловиха нов звук, почти неразличим сред бурята. Изстрел.

Той посегна към беретата, дръпна я силно, за да я извади от ремъка, и стисна с пръсти черната ръкохватка. Обърна се и тръгна към група дървета. Кой беше стрелецът? Дали е Потър? Дали началникът му не е продажник? Всичко изглеждаше възможно в момента.

Мислите му бързо изчезнаха, когато от дърветата се разхвърча кора от попадението на куршум. Присви очи, но не виждаше нищо през силния дъжд. Изстрелът проехтя секунда по-късно, докато той се изтърколи в калта зад дърветата.

Студеният дъжд бързо проникна под палтото и памучната му риза подгизна. Мократа тъкан лепнеше по гърдите му. Удари силно гърба си в дънера на едно кедрово дърво. Зарови се в листака, бързо направи покритие около себе си, почувствува се временно в безопасност. Лицето му беше в кал. Косата му натежа от нея. Кемрън вдигна очи към небето и остави дъжда да я измие. Приклекнал, застинал в неудобна поза, той бързо прехвърляше в ума си възможностите. Една секунда, мислеше той. Една секунда, докато звукът от изстрела долетя до него. Стрелецът трябва да беше на около триста метра, пресметна Кемрън, като оглеждаше района безуспешно. Мракът и дъждът правеха невъзможно да се види нещо на повече от метър, освен при блясъка на светкавиците. Но знаеше също, че стрелецът много вероятно също ще го забележи тогава. Една светкавица го заслепи и Кемрън почака за миг да си върне зрението. Той хукна иззад дърветата през сечището към колибката на маймуната.

Един, два, три куршума рикошираха със силно свистене от мократа бетонна пътека само на някакви шейсет сантиметра от него. Близо, много близо, реши той и внезапно разбра грешката си. Стрелецът нямаше защо да чака редките светкавици да осветят целта, той имаше уред за нощно виждане. Кемрън беше в безопасност по време на светкавицата, когато ярката светлина буквално ще заслепи всеки, който използва такъв уред.

Отново мрак. Още два изстрела. Още две изплющявания. Охо-о! Кемрън видя през дъжда ярките проблясъци от дулото, идващи от купчината пръст редом с отдалечения кът за водни животни.

Стигна ротондата в центъра на парка и се укри зад някаква еднометрова бетонна стена. Зачака в мрака. Проблясна светкавица и той прескочи ниската стена, спъна се в нещо и се пльосна с главата надолу в локва вода. Инстинктивно си пое дъх и се задави с калната вода. Изсумтя и се прокашля, за да изчисти гърлото си, и задиша дълбоко, докато си поеме дъх.

Отново мрак. Още два изстрела. Нова светкавица. Двете секунди светлина му показаха в какво се бе препънал. Не Потър стреляше по него. Но кой?

Мракът падна така внезапно, както бе изчезнал. Кемрън се облегна на бетонната стена, докато водата се стичаше по челото му. Мъчеше се да се примири със смъртта на Потър, с прекъсването на връзката му с ЦРУ. Само Потър можеше да го прибере официално, но при следващата светкавица видя в гърдите му дупка колкото юмрука си. Бронебоен куршум, определи той. Един точен изстрел и играта беше завършила.

Кемрън избърса с треперещи ръце водата от лицето си. Вир-вода, той започна да зъзне. Но знаеше, че не бива да остави това да го забави. Напрегна се, готов за действие, когато куршум улучи беретата на милиметри от показалеца му. Ръката му изтръпна от удара, той инстинктивно пусна оръжието и видя как то се плъзна по мокрия бетон. Изстрелът дойде вдясно от него.

Втори стрелец!

Кемрън се втурна с все сила. Шмугна се в горичката и спря, когато прецени, че е най-малко на трийсет метра от сечището. Свърна вляво и тръгна към дъното на парка, минута по-късно стигна края на гората. Видя, че задната врата е заключена и пазачът си е тръгнал. Кемрън не очакваше, че ще бъде тук толкова късно. Улицата и Сена бяха зад двуметровата ограда от ковано желязо с орнаменти.

Кемрън пое дълбоко дъх и се втурна за последен път. Зави му се свят, но упорито се стремеше към целта си. Нищо друго нямаше значение. Черната ограда. Вятърът и дъждът се засилиха, поваляха го встрани. Накара изтръпналите си крака да продължат тичането, извъртя тяло срещу падащия под близо 45 градуса дъжд, напрягаше всички сили в борбата с беснеещата буря, докато накрая стисна с пръсти дебелите железни пръчки на оградата.

Хвърли поглед назад. През водата и калта видя, че от гората излизат две фигури. Кемрън подскочи, вдигна се и се прехвърли през оградата. Падна на крака и се търкулна на тротоара.

Стана и се понесе през улицата, пресече я за секунди. Обърна се и видя, че фигурите се катерят по оградата. Кемрън се втурна надолу по бетонните стъпала, които водеха към брега на Сена, огледа се за скривалище.

Като слезе по стълбите, Кемрън хукна срещу течението — тичаше на няколко стъпки от ръба на подпорната стена. Свирепите вълни продължаваха да се блъскат под него.

Проблясна светкавица. Още веднъж чу изстрели, приглушени от гръмотевицата, но отчетливи. Гърмът й ехтеше в ушите му дълго след като земята експлодира вдясно от него. Кемрън не можеше да ги надбяга. Беше само въпрос на време да го настигнат и да го очистят. Почувства изтощението. Забави бяг. Трябваше да рискува, изборът не беше от приятните, но алтернативата още по-малко. Скачай и може би ще умреш, недей — и смъртта ти е сигурна.

Кемрън сви вдясно и с всички сили се отблъсна с крака от проядения с годините ръб на подпорната стена, гмуркайки се точно под една еднометрова вълна. Още във въздуха чу изстрел, но не почувствува нищо.

Внезапният допир със студената вода му подействува някак си успокояващо. Гмурна се под кипящата, блъскана от вятъра повърхност. Болката в крайниците му започна да стихва, притъпена от студената вода или може би защото губеше съзнание. Въздух.

Вълните и течението го повлякоха бързо надолу по реката. Той изплува и видя на трийсетина метра от себе си стрелците, които все още оглеждаха мястото, където беше скочил. Кемрън продължи да се носи все по-далеч. Отново му се зави свят. Опита се да го преодолее. Трябваше някак си да съобщи за плановете на Атена да унищожи „Лайтнинг“, но беше адски изтощен физически. Тялото му искаше покой. Помъчи се да стигне една от лодките, но тръпнещите му крака отказваха да се подчинят. Още няколко минути се бори с вълните, докато се почувствува изцеден, напълно изцеден, преминал всякакви граници на изтощение. Мъчеше се да рита, за да се задържи над водата, но не успя. Кемрън бавно потъна. Полусъзнателно почувствува, че някой го дърпа за ръката. Беше намерил тишина. Беше намерил покой.

Ленгли, Вирджиния

Хигинс остави телефона да звънне три пъти, преди да го вдигне. Знаеше кой звъни, знаеше и защо. Шифрованото съобщение от парижкия клон на ЦРУ, предадено му по факса само преди минути, казваше, че само един човек е загинал в Ботаническата градина. Трябваше да бъдат намерени двама мъртви — шефът на клона Потър и агентът Стоун. Но все пак краткият текст гласеше, че е бил убит само Потър, с пряко попадение в сърцето. За Стоун не се споменаваше нищо.

Той тупна с юмруци по гладката повърхност на голямото си бюро. Стоун не трябваше да излиза жив от парка. Сега той беше неуправляем. Гневен и вероятно объркан, без да знае кому да се довери.

— Да?

— Здравейте. — Хигинс чу хладния глас на Вандерхоф от другия край. — Обажда се…

— Зная кой сте. Как стана това? Смятах, че контролирате положението.

— Задачите невинаги са успешни, мистър Хигинс. Човек на вашето място трябва да знае това.

— Да не сте мръднал, Вандерхоф? Схващате ли какви са последствията? Сега Стоун вероятно мисли, че в ЦРУ е изтекла информация, и ако помни нещо от обичайната процедура, вече е осъзнал, че Потър би могъл да се свърже единствено с мен, шефа на отдел „Европа“ — освен ако не смята също, че някой е следял Потър. Трябва да го открием.

— Шардон смята, че той се е удавил.

— Намерихте ли тялото?

— Не, но…

— Тогава трябва да допуснем, че все още е жив. — Хигинс затвори очи и затърка с пръст лявото си слепоочие.

— Зная.

— Нямам друг избор, освен да му припиша вината за смъртта на Потър, да го набележа за ликвидиране. Ще ми трябва помощта на Шардон за събиране на необходимите доказателства, с които да убедя моя шеф.

— Добре. Ще се погрижа французите да си свършат работата преди полунощ тази вечер.

— Добре. Играта се промени и трябва да се приспособим. Търсете ме пак, ако възникнат проблеми. В противен случай приемам, че Шардон е поел грижата за нещата там. Още нещо, знаете ли къде е жената?

— Не, но имаме хора, които я търсят.

— Добре. Дочуване. — Хигинс сложи слушалката и разтърка брадичката си с пръст. После стисна юмрук и натисна леко устни с кокалчетата на пръстите си. Ситуацията ставаше неконтролируема. Трябваше да действува решително. Ако Стоун е още жив, може да ги разобличи.

Ръката на Хигинс посегна към следващата бележка от купчината документи в кутията „входящи“. Бе си поставил за цел да преглежда всеки ден тази кутия и никога да не я оставя да се пълни. В своята професия не можеше да си позволи да изостава.

Хигинс прочете кратката придружителна бележка. Тя беше от Джордж Пруит, племенника на шефа му, който работеше в компютърната служба, и му беше препратена от отдел „Европа“. Хигинс изпъшка. Трябваше ли той лично да преглежда всяко листче хартия, на което специалистите не можеха да намерят място в кабинките си?

Бележката уведомяваше Хигинс, че Джордж е съставил алгоритъм, който търси изолирани инциденти и се опитва да открие сходство между тях. Той прелисти на втората страница и се вцепени. Какво? Как, по дяволите, е успял да свърже тези събития толкова бързо? Прочете още веднъж списъка с недоверие.

Чудесно! Просто дяволски чудесно! От една страна, Вандерхоф, ученият, станал инвеститор, който си играе на разузнаване. А от друга — един малък гений, който съставя компютърни програми да подбират от стотиците убийства всеки ден по света онези, които ни интересуват.

Хигинс блъсна юмрук в дланта си, сетне стана и закрачи насам-натам. Трябва да се успокои и да бъде обективен. Да решава проблемите по ред. Първият проблем е Стоун. Смяташе, че има отговор на него. Прост и недвусмислен отговор. Трябва само да убеди шефа си да даде нареждане за ликвидиране. Само Пруит можеше да обяви даден агент за „неспасяем“.

Дотук всичко трябва да мине сравнително лесно, реши той. Веднъж набелязан, със Стоун беше свършено. Към него щеше да се пристъпва с крайна предубеденост. Да бъде убит на място. Точка.

Онова, което тревожеше Хигинс, беше вторият проблем. Племенникът на неговия шеф. Как би могъл да попречи на алгоритъма на Джордж Пруит да не размъти отново водата? Да не добавя нови парчета към мозайката?

Изведнъж му хрумна идея. Хигинс посегна към телефона и избра един местен номер, който не фигурираше в указателя.

7.

Ракетен комплекс 39, Площадка А.

Космически център „Кенеди“, Флорида

— До старта четири минути, броенето продължава. Подготовка за пуска на главния двигател. Включени са нагревателите на главния резервоар с гориво. До старта три минути и петдесет и седем секунди; започна последното прочистване на горивото в главните двигатели на „Лайтнинг“. Коментаторът на НАСА предаваше по многобройни високоговорители и по комуникационната система на космическия кораб.

Кеслър затвори очи и поведе отчаяна борба с възбудата, която бавно го поглъщаше.

— Сърдечният пулс ускорен до сто и двайсет удара в минута. Отпусни се, Майкъл. Кеслър чу успокоителните думи на Нийл Хънтър в шлемофона си. Хънтър осъществяваше връзката между контролната кула и пилотската кабина на СТС-72, номера на техния полет.

— Опитвам… Опитвам се. — Кеслър пое дълбоко дъх и погледна вдясно. Джоунс седеше вцепенен, очевидно уплашен. Това помогна на Кеслър да се отпусне. Никога не беше виждал Джоунс уплашен.

— Слушай, Текс — отбеляза Кеслър. — Мислех, че вас, момчетата от Тексас, не ви е страх от нищо.

Джоунс извърна глава и погледна Кеслър.

— Слушайте, момчета, я кажете моя пулс?

— Деветдесет и два удара в минута, Джоунс. Екстра си.

Кеслър се намръщи. Джоунс наистина беше хладнокръвен.

— Просто си мислѝ за нещо приятно — рече Джоунс на Кеслър.

— До старта три минути и трийсет и пет секунди.

Кеслър гледаше как компютрите с общо предназначение на „Лайтнинг“ откликваха на командите от системата за стартова подготовка — наземната компютърна мрежа на стартовата площадка в космическия център „Кенеди“, — раздвижвайки стабилизатори и елерони, спирачки и кормило, за да гарантират надеждността им при полета. Контролният лост едва се придвижваше във всички посоки. Системата беше поела контрола върху всички операции двайсет минути преди старта и щеше да следи пряко компютрите на совалката до трийсет и първата секунда преди старта.

— Три минути и двайсет секунди до старта. „Лайтнинг“ сега е на вътрешно захранване, но резервоарите ще продължат да получават гориво от земята още една минута.

Той погледна през топлоустойчивите стъкла. Нищо друго освен сини небеса; още един хубав ден във Флорида.

Кеслър реши, че очакването преди старта сигурно е най-неприятната част от полета.

— Две минути до старта. Всичко ще мине като по вода, бебчо.

Лесно ти е да приказваш, помисли си Кеслър. Коментаторът на НАСА не седеше върху милиони литри летливи химикали. Кеслър реши да послуша съвета на Джоунс, затвори очи и се замисли за морето, за клиперите, за храбрия капитан Форбс и за „Лайтнинг“. За момент почувства срам. Срам от уплахата. Трябва да си наложи да не се страхува от нещо, за което знаеше, че е подготвен повече от достатъчно. Беше готов, беше подготвен. Ами ако нещо се оплеска и… по дяволите, Майкъл! Престани! Ако нещо се оплеска, ще трябва да се справиш. Ти командваш тук. Ти даваш нареждания. Точно както Колумб на „Санта Мария“ или Хенри Хъдзън на „Дискъвъри“. Ти си капитанът на кораба. Почвай да действаш като такъв!

Пое си дъх и отвори очи. Небето беше толкова синьо. Толкова спокойно. Той му се любуваше през дебелото три сантиметра предно стъкло. Макар че слънцето беше пред него, то не го дразнеше. Външната повърхност на стъклото имаше инфрачервен слой, който пропускаше само видимия спектър. Кеслър затвори пак очи и се отпусна.

— Пулсът падна на сто и три, Майкъл.

Устните на Кеслър се извиха нагоре. Беше поел контрола. Той беше командирът на полета.

— Минута до старта, броенето продължава. Включва се водната шумозаглушителна система… включена. Четирийсет и пет секунди до старта, броенето продължава.

Кеслър не можа да си наложи. Почувствува как сърцебиенето му пак се засили. Но този път не беше уплашен — все още контролираше собствените си мисли и движения. Сетивата му се изостриха както никога досега.

— Трийсет и пет секунди до старта.

Системата за стартова подготовка изключи. Последната команда включи автоматичните програми за последователност на пусковите операции в петте компютъра с общо предназначение на „Лайтнинг“.

— Двайсет секунди до старта. Десет… девет… осем… седем… шест… готови за старт на главния двигател… главният двигател стартира!

Грохотът. Мощният, вцепеняващ душата грохот на трите главни двигателя на „Лайтнинг“ премина през кораба.

Форсирането беше страхотно, но недостатъчно да изстреля совалката в първия полет. Необходима беше допълнителна мощност. Тя се получи една милисекунда, след като компютрите с общо предназначение установиха, че три секунди по-късно и трите двигателя са достигнали 90 процента от необходимата мощ. Кеслър почувствува как вибрациите разтърсиха душата му, когато двата ракетни ускорителя се пробудиха с оглушителен тътен, раздрусвайки не само „Лайтнинг“, но и земната повърхност в радиус от няколко километра. Кеслър стисна зъби, докато ударните вълни прогърмяха през Кейп Канаверал в ръмжащо, оглушително кресчендо. Изведнъж сините небеса изчезнаха. „Лайтнинг“ бе обгърнат с кълба дим от собствените си двигатели.

Компютрите установиха, че и двата ракетни ускорителя са задействували. Главните двигатели на „Лайтнинг“ развиха пълна мощ.

— Старт! Американската совалка „Лайтнинг“ потегли!

Кеслър усети движението нагоре, почувства лекия натиск, който го прикова към седалката. Извън моя контрол, помисли си той. Няма човешко същество, което да е в състояние да постигне с ръчно управление прецизно и гладко излитане. Мощните компютри на „Лайтнинг“ всяка секунда внасяха хиляди микроскопични корекции, за да поддържат курса на кораба.

— Совалката се отдели от кулата!

В пилотската кабина Кеслър и Джоунс следяха съоръженията и уредите, докато „Лайтнинг“ се издигаше все по-високо и по-високо в синьото небе. Все по-широка опашка от изгорели газове очертаваше пътя й.

— Двайсет секунди, всички системи работят нормално — отбеляза Кеслър с монотонен глас. Усети, че нещо става с него. Страхът беше изчезнал. — Влизаме в тоно. — Совалката започна да се преобръща на 180 градуса по посока на часовниковата стрелка. — Двайсет и пет секунди. Тоното завършено.

Наземните контролни станции на НАСА приеха съобщението на Кеслър по специалния радиочестотен обхват и го препредадоха на Хюстън. Специалната система за радиовръзка на „Лайтнинг“ приемаше и излъчваше данни за състоянието на системите и комуникациите чрез наземните контролни станции на Мерит Айлънд, Понс дьо Леон и Бермудските острови.

— Мах нула-точка-шест и се увеличава — отбеляза Джоунс. — Всичко върви съвсем добре, Хюстън.

— Четирийсет и пет секунди. Наближаваме Мах едно. Намаляваме към Max Q — съобщи Кеслър, докато компютрите понижиха за момент мощността на двигателите, за да облекчат огромното напрежение върху корпуса с приближаването към звуковата скорост. Цялата кабина бе осветена от заревото на двигателите далеч под нея.

Изведнъж ледът, насъбрал се върху горната секция на външния резервоар с гориво, започна да се чупи, докато корабът се движеше със скорост Мах едно. Ледените парчета се разбиваха в предните стъкла на кабината, но звукът се губеше в плътния силен грохот от двигателите на „Лайтнинг“ отзад.

— Една минута, Хюстън — докладва Кеслър. — Височина от морското равнище пет морски мили[1], от полигона двайсет и три морски мили, скорост 690 м/сек.

— Прието, „Лайтнинг“. Преминахте Max Q. Можете да върнете двигателите на пълна мощност.

— Разбрано, увеличаваме мощността — отговори Кеслър.

— Една минута и четирийсет и пет секунди. Катапултиране невъзможно, „Лайтнинг“. Повтарям, катапултиране невъзможно.

— Разбрано, катапултиране невъзможно — потвърди Кеслър. „Лайтнинг“ вече беше преминал височината за безопасно катапултиране.

— Всичко е наред, „Лайтнинг“. Една минута и петдесет и пет секунди. Височина двайсет и една мили, скорост 1500 м/сек. Минете към отделяне на ракетните ускорители.

— Прието, Хюстън. Започваме отделянето.

Кеслър проследи пиротехническия ефект при едновременното отделяне на двата ускорителя от двете страни на външния резервоар.

— Потвърдете отделянето, „Лайтнинг“.

— Като по вода, Хюстън, като по вода.

— Добре, „Лайтнинг“. Две минути и петнайсет секунди. Минете към ИЗГД.[2]

— Прието, Хюстън. Минаваме към ИЗГД — потвърди Кеслър, докато бордната система на „Лайтнинг“ за ориентиране се включи и насочи кораба към точния „прозорец“ за навлизане в космоса и към изключване на главните двигатели. „Лайтнинг“ вече беше на височина 35 морски мили.

— Добре, Хюстън, двигателите забавят, всичко е наред — съобщи Джоунс, следейки състоянието им върху контролното табло вляво от себе си.

„Лайтнинг“ се изкачваше все по-високо и по-високо и се движеше със скорост над 1800 м/сек. Комуникационната връзка между космическия кораб и Хюстън се прехвърли от наземните контролни станции на НАСА към един от трите сателита от Системата за контрол и обработка на данни, който се намираше в геостационарна орбита на 35 000 километра над земята. Данните от „Лайтнинг“, получавани от спътника, се предаваха в наземната станция в Уайт Сендз, Ню Мексико, а оттам се препредаваха в космическия център „Джонсън“.

— „Лайтнинг“, тук Хюстън. Всичко е наред в третата минута.

— Прието, повтарям, всичко наред в третата.

Небето започна да потъмнява. Колоритното синьо допреди минута беше преминало в по-тъмен нюанс, докато космическият кораб се носеше през земната стратосфера със скорост близо десет пъти по-голяма от скоростта на звука. Изпитаната от Кеслър сила на земното притегляне при скорост Max Q беше не повече от три G. Доста голяма разлика от времето, когато като летец в морската авиация всеки ден беше подлаган на два пъти по-голямо натоварване във въртящия се изтребител „Ф-14Д Томкат“.

— Три минути и петдесет и пет секунди, „Лайтнинг“ Оттук вече завръщане няма. Повтарям, завръщане няма. Готови сте за космоса!

— Разбрано, Хюстън. — Кеслър огледа уредите. Височина петдесет и осем мили, скорост 2400 м/сек. Извърна се към Джоунс, който се усмихна и вдигна палци. Още гледаше Джоунс, когато усети странно вибриране. Нещо, което не беше изпитвал преди. „Лайтнинг“ се разтресе.

— Хюстън, тук е „Лайтнинг“. Струва ми се, че имаме…

Думите му бяха прекъснати от силен взрив. Той разтърси целия кораб. Пред очите му се занизаха картини от експлозията на „Чалънджър“, докато ясната гледка на космоса изведнъж изчезна в огнено кълбо. Кеслър за момент загуби ориентация. Не беше сигурен какво е станало.

— Отказ на главните двигатели! Отказ на главните двигатели! — закрещя Джоунс.

— Изключи го, „Лайтнинг“! Изключете първия главен двигател веднага, ВЕДНАГА!

Кеслър протегна дясната си ръка към един от трите покрити превключвателя, разположени в средата на широката централна конзола. Той повдигна капака и изключи главен двигател номер едно на космическата совалка, докато сърдитите пламъци останаха зад гърба им и космосът отново се виждаше ясно.

— Двигател номер едно изключен.

— „Лайтнинг“, трябва да се откажете от заплануваната орбита! Откажете се от нея!

— Да се откажем? Моля да потвърдите нареждането, Хюстън — поиска Кеслър. Макар и само с два главни двигателя „Лайтнинг“ би могла още да влезе в по-ниска орбита, но Кеслър не можеше да си обясни решението да продължат полета. Никой не бе видял какво е станало с главен двигател номер едно. Никой не бе в състояние да каже какво може да е унищожил взривът. Защо да продължават? Защо да не се върнат към Рота? По дяволите, бурята, сети се той. НАСА имаше достъп до пистата за кацане във военновъздушната база Рота в Испания при извънредни ситуации със совалката, но силна буря почти беше затворила базата. „Лайтнинг“ не можеше да кацне там.

— „Лайтнинг“, трябва незабавно да минете към по-ниска орбита или рискувате да се разминете с прозореца!

Кеслър въздъхна. Нямаше друг избор. Завръщането на стартовата площадка беше невъзможно след четвъртата минута от старта. При тази буря над Испания „Лайтнинг“ трябваше да продължи полета си в космоса.

— Разбрано, минаваме към по-ниска орбита — примири се той.

Кеслър форсира оставащите два двигателя. Обърна се към Джоунс.

— Включи двигателите СМО, Текс.

— Готово. — Джоунс подготви двата двигателя от системата за маневри в орбита, които трябваше да бъдат използвани едва след отделянето на външния резервоар, малко преди да влязат в орбита. Сега „Лайтнинг“ щеше да изразходва голяма част от горивото им, за да се получи необходимата енергия за влизане в орбита.

— Включи ги, щом ти дам знак. Така… давай!

Кеслър почувства лекия откат и бързо погледна налягането в резервоарите с хелий и на двата двигателя. Кимна със задоволство.

— Хюстън, тук е „Лайтнинг“ — каза той. — Двигателите СМО включени за две минути. Височина 60 мили над морското равнище, петстотин мили от стартовата площадка, скорост 6000 м/сек. Какво, по дяволите, е станало?

— Още не мога да ви кажа, „Лайтнинг“. Компютрите диагностицират главен двигател номер едно.

— Вероятно някакъв теч — рече Кеслър.

— Откъде знаете, „Лайтнинг“?

— Просто догадка, Хюстън. Какво друго би могло да предизвика такава експлозия?

— Диагностиката ще продължи, „Лайтнинг“.

— Разбрано, Хюстън. Минаваме към ИЗГД след минута и трийсет и пет секунди. Всички системи нормални.

— Разбрано, приемаме ви добре, „Лайтнинг“.

Всичко изглеждаше отново нормално, но Кеслър знаеше, че това може да е измамно. Експлозията може да е разхлабила някои от термоустойчивите плочки, които предпазваха кораба от високите температури при повторното навлизане в земната атмосфера. Не се тревожеше от загубата на плочки над фюзелажа, но положението щеше да стане критично, ако липсват под него — там температурата може да надхвърли 2000 градуса, когато навлязат отново в земната атмосфера.

— Хюстън, ИЗГД след петнайсет секунди.

— Прието, „Лайтнинг“.

— ИЗГД след пет… четири… три… две… една… Главните двигатели изключени! Височина седемдесет мили и скорост 8100 м/сек — извика Кеслър при изключването на двигателите. Кеслър изключи и маневрените двигатели, които вече изразходваха голяма част от горивото си. Налягането и в двата им резервоара падна. След това той продължи да подготвя „Лайтнинг“ за отделяне на външния резервоар.

— Пет секунди до отделянето на външния. Четири… три… две… една… външният отделен. — Кеслър извърши обходна маневра и отклони кораба от резервоара. Видя през страничното стъкло как той се отдалечава. Успокои се. Ще стигнат в орбита. Ниска, но все пак орбита. Той пресметна, че при сегашната скорост „Лайтнинг“ ще влезе в яйцевидна орбита с апогей 224 километра и перигей 176 километра.

— „Лайтнинг“, тук Хюстън. Току-що проверихме всички компютърни команди преди старта. Всички системи показаха нормално.

— Какво ще правим сега?

— Намирате се в ниска земна орбита. Включете отново СМО след петдесет и три минути и десет секунди.

— Разбрано, Хюстън.

Кеслър се отвърза от седалката и свали шлема си, но го държеше в ръка. Бяха в безтегловност. Джоунс стори същото. И двамата се наканиха да тръгнат към задната част на кораба.

— Карай пръв, Майк.

Само с едно движение на ръката Кеслър вдигна тялото си от седалката и леко се отблъсна към задната част на кораба. Той включи превключвателя за отваряне на товарния отсек и компютрите изпълниха командата. Първа се отвори бавно дясната врата и постепенно даде възможност на Кеслър да види част от вертикалния стабилизатор на кораба. След шейсет секунди се отвори и лявата и той видя, че над маневрените двигатели липсват няколко бели плочки.

— По дяволите — обади се Джоунс. — Надявам се, че плочките отдолу са на място.

— Ама че работа — Кеслър кимна, докато зърна за малко великолепната гледка на Северна Африка над главата си, преди да включи системата за температурен контрол в кораба.

— Да идем долу и да свалим тези костюми.

— След минутка. Искам да видя нещо. — Кеслър включи осветлението в товарния отсек и огледа дългото два метра помещение.

— Май е в доста добро състояние — отбеляза Джоунс.

— Да. Като че ли е така. Предполагам, че няма да сме сигурни, докато не получим възможност да излезем и да го огледаме отблизо.

— Да не бързаме. Първо да се облечем в по-удобни дрехи. Тези космически одежди са много обемисти. Чакам те долу — каза Джоунс, промъквайки се през един от двата люка на пода. Под средната палуба беше помещението за екипажа, където се хранеха и спяха. — Хей! Тази безтегловност тук е страшна в сравнение с имитацията при параболичните полети със самолета „КС-135“.

Кеслър поклати глава. Капитанът от ВВС беше в космоса за първи път в живота си и изглеждаше твърдо решен да се наслади на преживяването, дори ако полетът не протича нормално.

Кеслър видя как Джоунс изчезна през люка. Сви рамене и се пъхна след него.

[1] Навсякъде в текста, където се среща „миля“, става дума за морска миля, равна на 1852 метра — Б.ред. ↑

[2] Изключване на главните двигатели. — Б.ред. ↑

8.

Ленгли, Вирджиния

Том Пруит стисна носа си и затвори за малко очи, докато отиде до прозорците зад бюрото си. Погледна към облачното небе. Необичайно ниските за сезона температури бяха предизвикали ранно заскрежаване във Вирджиния. Зимата настъпваше преди края на лятото и дори преди есента да успее да започне. Така беше и в целия свят. Предстоеше много студена, тежка зима. Но унинието на Пруит не се дължеше на това. Той току-що беше чул най-удивителната история за един таен агент в парижкото бюро. Пруит го познаваше още от времето, когато самият той беше оперативен началник. Обърна се и се взря в будните, но студени очи на Хигинс, недоумявайки как неговият подчинен бе съумял да се дистанцира емоционално от всичко.

— Абсолютно уверен ли си в това, Роланд?

— Напълно. Стоун е убил оперативния си началник Ричард Потър по време на среща, поискана от самия него. Твърдял, че разполага с важна информация за нещо от национално значение, което не може да бъде разисквано по телефона, и че не можел да отиде в станцията, защото била под наблюдение. — Интонацията на Хигинс издаваше недоумение. — Потър дал съгласие за срещата и според възприетата практика ме уведоми за това, преди да отиде — продължи Роланд. — Установено е, че намереният в гърдите му куршум е изстрелян от пушка, по която има отпечатъците на Стоун. Разполагаме също с показанията на двама полицаи, които са били дежурни в парка по време на инцидента. Те и двамата са разпознали фотографията на Стоун сред близо сто моментални снимки. Всичко съвпада.

— Да, виждам. Всичко съвпада прекалено много. — Той отиде до барчето, отвори хладилника и взе кутия с мляко. — Кажи ми, каква е подбудата му според теб?

— Действуваме по въпроса. Може би пари? Не сме сигурни.

— Не е зле да разберете, и то бързо. Познавам Стоун. Съмнявам се, че подбудата е пари. — Пруит забеляза, че думите му повлияха силно на неговия подчинен. Хигинс примига два пъти, въздъхна дълбоко и отмести погледа си.

— Мога да разбера съображенията ти — каза Хигинс. — Но доказателствата! Всичко е налице. И инцидентът преди това същия ден. Имаме основания да смятаме, че той е замесен в убийството на трима френски полицаи по време на престрелка в един парижки склад. Куршумите, извадени от труповете, са от беретата на Стоун, намерена в парка. Стоун е опасен човек. Трябва да бъде спрян.

— Кога ще получим официален доклад от френската полиция с всички веществени доказателства?

— Най-много до два часа. Ще ни отиде още час да преведем интересуващите ни данни.

— Много добре, донеси ми ги. Ще ги проучим заедно, след това ще се обадя по телефона.

— Дадено, Том. — Хигинс се обърна и излезе.

Пруит се тревожеше. През всичките тези години като началник на секретните служби никога не беше набелязвал агент за ликвидиране. Не искаше и сега, особено човек, когото познаваше лично, но ако доказателствата действително са неопровержими, както намекна Роланд, Пруит знаеше, че няма друг избор, освен да обяви оперативна тревога. Все още нещо го смущаваше, дори след убедителните думи на Хигинс. Какво целиш, Кемрън? Убиваш група фантета, после и собствения си оперативен началник? Защо? От какво се ръководиш? За кого работиш?

Един етаж по-горе Джордж Пруит забеляза, че едно квадратче се оцвети в жълто. Квадратчето със списъка на личния състав. Той щракна с мишката и на екрана се появиха осем нови квадратчета, по едно за всеки отдел. Всичките бяха бели с изключение на това за отдел „Европа“. Щракна още веднъж и прочете за смъртта на оперативния началник Ричард Потър от бюрото в Париж. В съобщението се посочваше, че е умрял от огнестрелна рана в гърдите.

Париж? Същото място, където бяха убити учените от Атена. Той се облегна на стола, без да сваля очи от екрана. Какво става? Смята се, че Европа е спокойна тези дни. Поразмърда се неспокойно, не беше сигурен какво означава новото откритие. Има ли връзка?

Джордж превключи от своя алгоритъм към картотеките на ЦРУ и потърси допълнителни данни за смъртта на Потър. След няколко секунди компютърната система извести, че повече информация ще има до един час.

Джордж погледна часовника си и се върна към своя алгоритъм.

Париж, Франция

Кемрън отново изживяваше кошмара. Пак блясна светкавица, дъждът и вятърът неистово блъскаха изнуреното му тяло. Триетажната джунгла сипеше върху него водни потоци, насекомите смучеха кръв от незащитената кожа. Вече трети ден бягаха от Виетконг — само двамата, единствените оцелели след кървавата засада, която струваше живота на други двайсет души. Кемрън и Скергън бяха оцелели, като се криеха под труповете на своите другари, не помръдваха с часове, чакайки Виетконг да се изтегли. Бяха избягали през нощта под прикритието на мрака. Втори ден вече не бяха виждали врага; после, късно през третия ден, Скергън стъпи върху мина. Тя откъсна крака му до коляното. Кемрън го пристегна с турникет и успя да го превърже криво-ляво, после се затътриха на юг. Но експлозията издаде местонахождението им. Виетконгците се примъкваха все по-близо и по-близо. А те се придвижваха бавно поради откъснатия крак на Скергън. Въпреки турникета и импровизираната превръзка той продължаваше да губи твърде много кръв. Беше само въпрос на време. Двамата спряха и впериха очи един в друг.

Тръгвай, Кемрън… имаш шанс… самичък, каза му Скергън, но Кемрън не можеше да се насили да го остави на сигурна смърт. Войникът упорствуваше. Трябва… Кемрън. Ти имаш… шанс самичък. Аз… ще се крия и ще чакам. Това беше разумно. Ако го остави скрит и после изтича за помощ, може би и двамата ще успеят. Така и направи. Кемрън го остави, прикрит зад един голям дънер, и вървя на юг половин час, преди да го завладее чувството за вина. Беше изоставил другаря си по оръжие. Беше извършил непростимия за един воин грях.

Кемрън се обърна и тръгна назад… твърде късно. Докато се върне там, виетконгците вече бяха убили Скергън. Кемрън го завари да виси гол от едно дърво. Беше кастриран. По-късно същия ден Кемрън се натъкна на американски разузнавателен патрул и го прехвърлиха по въздуха на безопасно място. Същия ден. О, господи! Можех да го спася. Можехме да оцелеем заедно. Вината окончателно го съсипа, когато след войната посети семейството на приятеля си. Млада жена и две момчета. Спомените за смъртта на Лан Ан оживяха в паметта му, докато гледаше изписаната по липата им мъка. Тъгата в очите им беше непоносима за него. Кемрън напусна дома им минути след като беше отишъл там. Беше ги унищожил. Той носеше отговорността. Беше съгрешил, беше причинил болка. Щеше да носи вечно това бреме.

Със струйки пот, стичащи се по челото и по врата му, Кемрън се събуди с най-ужасното главоболие през живота си. Очите му огледаха стаята, в която се намираше. Беше скромна, но чиста. Една-единствена крушка осветяваше слабо дървените стени и тавана.

Извърна глава. Край малкото му легло имаше обикновена маса с голяма бяла купа върху нея. До купата имаше кана. Освен един стол до масата, в стаята нямаше нищо друго. Успя да седне и да погледне през прозорчето над леглото. Водите на Сена се носеха тихо под чистото ясно небе.

Откога ли съм тук? Часове? А може би дни?

Неумолимо мислите му се върнаха назад и той преживя отново схватката в Ботаническата градина. Стрелците бяха несъмнено изпратени от Атена да му попречат да разкрие плана за унищожаването на новия космически кораб на НАСА. Но откъде са знаели?

Оперативният му началник беше мъртъв, а той беше изолиран. Ако началникът му беше спазил обичайната практика в ЦРУ, тогава шефът на отдел „Европа“ трябва да е забъркан, тъй като никой друг освен него не знаеше за срещата… освен ако разговорът не е бил подслушан. Кемрън знаеше, че не може да си позволи да рискува. Шефът на отдел „Европа“ не беше от възможните. Кой тогава? Към кого би се обърнал той с неговата информация? Към някого в парижкото бюро? Как? Той едва ли познаваше някого. Кому би се доверил? А Мари, къде е тя? Тя трябваше да го чака край Сена. Дали са я заловили?

Вратата се отвори със скърцане.

— Кемрън! Слава богу, събуди се!

Мари изтича до него и го прегърна. Той не знаеше как да реагира. Поколеба се. От една страна, искаше да върне прегръдката, но професионалистът в него го спря. Колкото и да се засилваха чувствата му към Мари, той трябва да остане емоционално дистанциран. Нуждаеше се от дисциплинирания си логичен ум, който да му помогне да оцелее. Чувствата и емоциите само ще помрачат разума му. Трябва да остане съсредоточен.

— Да, да. Добре съм. — Той леко я отблъсна и видя сълзи в очите й.

— О, боже, о, боже. За известно време си мислех, че ти…

— Малко оставаше. Много малко. Как съм се добрал дотук? Помня вълните. Водата беше студена… после всичко изчезна.

Тя приседна до него.

— Мисля, че чух някакви изстрели, но не бях сигурна дали това не е просто бурята. После те видях да тичаш надолу по стъпалата. Преследваха те двама души. Видях как скочи в реката. Водата те понесе към мен. Изчаках да наближиш и скочих след теб. Издърпах те до брега, помогна ми капитанът на едно туристическо корабче. С негова помощ те докарах тук.

— Къде сме?

— В един малък хотел на няколко пресечки от Ботаническата градина.

Кемрън огледа очуканото си тяло, после отново се обърна към Мари.

Тя се усмихна.

— Не се тревожи. Тук дават стаи на ден или на час. Никой не се интересува какво правиш в стаята си или как изглеждаш. Тук сме в безопасност засега.

— Ти си спасила живота ми — каза Кемрън, без да откъсва очи от нея. — Благодаря ти.

— Така се радвам, че си добре. — Тя го прегърна отново.

Този път Кемрън върна прегръдката.

— И аз.

— Какво… какво се случи? Мислех, че става дума за обикновена среща.

— Заварих Потър мъртъв. Някой ни е натопил.

Лицето на Мари стана сериозно.

— Мъртъв? Какво ще правим сега?

— Къде е сакото ми?

Мари го изгледа озадачено, стана и отиде в другия край на стаята.

— Ето го. За малко да го изхвърля. То е почти съдрано.

Кемрън го грабна и го опипа отстрани с дясната си ръка. Водонепроницаемата кесия беше на мястото си. Той я погледна в очите и се усмихна.

Ленгли, Вирджиния

Хигинс прочете изпратеното по факса съобщение от своя човек във френската полиция и се усмихна. В него подробно и недвусмислено се излагаше становището на френското правителство, че Стоун е дирижирал убийствата на Потър и тримата френски полицаи. Стоун ще бъде набелязан „за ликвидиране“. Ако все още е жив, все едно, че вече е мъртъв. Никой няма да посмее да го докосне, преди първо да го е убил. Никой няма да слуша брътвежа на един обречен, който най-вероятно ще каже какво ли не, за да отърве кожата си.

Той стана и тръгна към канцеларията на Пруит. Беше премахнал последната бариера пред началника на секретната служба. Със или без подбуда, неговият шеф ще трябва да даде нареждането. А Хигинс ще получи полагащото му се съвсем заслужено.

Джордж Пруит забеляза, че квадратчето на ЦРУ със списъка на личния състав пак се оцвети в жълто. Също толкова внезапно квадратчето на НАСА още веднъж почервеня. Той насочи показалеца към квадратчето на ЦРУ и намери ново попълнение в списъка. Нямаше други убийства в агентурния свят, но по някакъв начин беше установена самоличността на убиеца на Потър. Кемрън Стоун беше набелязан „за ликвидиране“.

Ама че работа, помисли си Джордж. Тоя все едно че е мъртъв.

Върна се в главното „меню“ и избра квадратчето на НАСА. Отново защрака с мишката, докато стигна до списъка. В него имаше добавка. Очите му се разшириха от учудване, когато видя името Кемрън Стоун. Беше заподозрян в убийството не на тримата учени от Атена, но на трима полицаи на същото място. Куршумите от трите трупа съвпадали с куршумите от пистолета на Стоун, намерен близо до тялото на Потър:

Почакай малко! Какво става? Това не се е случило така. Джордж килна глава. Май нещо не беше наред.

Влезе в списъка на НАСА и започна да чете третата добавка. Спомни си, че там се говореше за трима мъртви учени от Атена и за други седем души с неустановена самоличност. В такъв случай откъде се взеха тримата полицаи, убити от Стоун? След това ли ги е убил?

Тези мисли изчезнаха, когато очите му видяха различно съобщение от онова, което беше прочел първия път. „Новото“ трето съобщение гласеше, че в склада заедно с тримата учени от Атена са намерени трима полицаи и четирима неидентифицирани мъже.

Какво става, по дяволите!

Джордж премигна два пъти с изненада и прочете още веднъж съобщението. Виж ти! Някой го е сменил, а моят алгоритъм е регистрирал промяната и е възстановил старото. Нещо не беше в ред. Той усещаше това.

Сърцето му се разтуптя от нахлулия в кръвта му адреналин. Просто приличаше твърде много на роман, но всъщност беше действителност.

Със запотени вече длани на ръцете той премести показалеца върху командата за отпечатване и щракна левия бутон на мишката. Секунди по-късно лазерният принтер забръмча. Той издърпа листа и го прочете още веднъж.

— Ама че невероятна работа.

— Пак ли говориш на себе си, Джордж? — обади се някой от съседната кабинка.

Джордж не му обърна внимание. Той просто заключи компютъра и тръгна към архива.

Помисли да използва асансьорите, но се отказа. Беше седял почти цяла сутрин в онзи стол, нужно му беше да се раздвижи. Джордж свърна вдясно и забърза към стълбището в края на дългия коридор. Кой би могъл да направи това? Ако новото съобщение е точно и те наистина са полицаи, тогава какво ще кажат французите? Какво ще кажем ние? И кой го е подменил? Французите? Той не мислеше така. Информацията подлежи на внимателна проверка от ЦРУ, преди да постъпи в компютърните банки на управлението. Това означаваше, че някой от управлението е вмъкнал новия текст. Би ли могло да е просто грешка при преписването? Двама оператори, които вкарват данни на различни работни места? Единият да е писал върху написаното от другия?

Поклати глава, разбирайки накрая защо чичо му си има проблеми с храносмилането. Твърде много въпроси и никога достатъчно отговори.

Бутна тежката врата и заслиза по стълбите, след секунди беше на втория етаж. Архивът беше вдясно.

— Здравей, Джордж.

Джордж спря, обърна се и видя Роланд Хигинс.

— Кой… о, здравейте, сър — отговори той. Откъде пък се взе той?

— Я ми кажи, твоят алгоритъм засече ли нещо ново? Видях съобщението, което си изпратил до отдел „Европа“.

Джордж се поколеба миг-два. Цялата информация от него трябваше да бъде заведена, преди да излезе от Отдела за компютърно обслужване.

— Ами… в известен смисъл, сър, но…

— Ххъм… кажи ми. Заинтересован съм.

— Бих искал, сър. Но нали разбирате, според разпоредбите трябва първо да ида в архива, преди…

Хигинс се разсмя високо.

— Зная разпоредбите, Джордж. Аз съставям повечето от тях. Няма да си навлечеш неприятности. Ще ида да говоря с архива след това. Хайде, кажи ми. Какво е новото?

Джордж поруменя. Глупаво беше да се мъчи да припомня разпоредба на ЦРУ на високопоставен човек като Хигинс.

— Това, сър. — Той издърпа сгънато парче хартия от задния джоб на панталоните си. — Алгоритъмът току-що го засече.

Хигинс взе листа от ръцете му и го чете около минута.

— Добра информация. Наистина твърде неприятно е, че трябва да се сблъскваш с подобни неща, но реалността е такава. Проблеми като този се срещат не само във филмите. Те се случват и в живота.

— Разбирам, сър. Това е ужасно нещо. Наистина ли означава, че…

— Да. Нарежданията са да бъде ликвидиран безапелационно, но вярвай ми, доказателствата срещу него са необорими. Трябва да го спрем.

— Разбирам, сър. Бих искал да ви посоча нещо, което ми направи впечатление.

— Да? За какво става дума?

— Отнася се до третата добавка в списъка, сър. Тя е променена в сравнение с последната разпечатка, която направих. — Той забеляза, че Хигинс мълча няколко минути и гледаше парчето хартия.

Джордж се почувства неловко. Шефът на отдел „Европа“ най-сетне вдигна глава.

— Кога разбра за това?

— Преди десет минути, сър. Бях тръгнал към архива да го заведа и…

— Недей. Искам да кажа, аз ще имам грижата. Аз ще говоря с архива. Това вече не е твоя работа оттук нататък. Ясно ли е?

Джордж забеляза, че сърдечността изчезна от очите на Хигинс и погледът му стана много напрегнат.

— Да… да, сър. Няма проблеми. Никой не знае за това.

— Джордж, ти помогна много на управлението. Не мога да ти кажа нищо повече по въпроса. Бъди уверен, че тази информация и твоите впечатления ще стигнат до когото трябва. Приятна работа.

— Благодаря ви, сър.

Хигинс се обърна и изчезна зад ъгъла. Джордж се запъти към стаята си с купчина въпроси и грижи. Защо Хигинс реагира по такъв начин, когато му каза, че трябва да заведе съобщението в архива? Дали не крои нещо? Джордж не знаеше какво да мисли, но беше сигурен, че някой някъде е променил неговото съобщение, това стана ясно, а реакцията на Хигинс само засили подозренията му. Успокой се, Джордж! Мисли обективно. Обективност. Това е отговорът. Беше чул или чел това някъде, може би в някой от своите романи; а може би си спомни нещо, казано от баща му някога. Отдръпни се и гледай на проблема като зрител, Джордж. Ти изрови несъвместими данни и ги съобщи на един от началниците си, който не реагира много положително, когато му каза, че ще заведеш в архива тези несъвместими данни. На всичко отгоре Хигинс кажи-речи нареди на Джордж да пази това в тайна.

Добре, Джордж, какво можеш да направиш, ако не се доверяваш на лицето, което има информацията? Много просто. Предаваш същата информация на някого, на когото наистина вярваш. На кого?

Джордж се запъти към кабинета на чичо си.

Щом влезе в канцеларията си, Роланд Хигинс отиде право към металната кутия за отпадъци до бюрото. Взе пластмасовата запалка и подпали късчето хартия на Джордж Пруит. Остави го да падне в кутията, където вече беше изгорил двете записки за предишното откритие на Джордж ден преди това.

Посегна към телефона. Всичко трябва да стане днес, замисли се той, гледайки горящата хартия. Днес той ще уреди проблемите си.

9.

Космически център „Джонсън“, Хюстън, Тексас

Нийл Хънтър излезе от контролната зала за кратка среща с журналистите. Беше подробно инструктиран от представителя на НАСА в Кейп Канаверал какво да каже и съвсем определено какво да премълчи. „Лайтнинг“ беше стандартът на новата НАСА, най-новият космически кораб, съоръжен с най-модерна техника. Последното нещо, от което космическата агенция се нуждаеше точно в този момент, беше неуместна публичност.

Той отвори двойната врата и се изправи пред тълпа репортери и фотографи. Подбрани представители на печата бяха в стаята за гости зад контролната зала, от която ги делеше звуконепроницаема стъклена преграда. Те имаха възможността да видят излитането и да слушат гласа на говорителя на НАСА в Кейп Канаверал, но за щастие връзката между космическия кораб и контролната кула не беше предавана на живо след първите не толкова критични минути. Представителите на печата може би забелязаха суетнята в контролната зала, но не можаха да чуят друго освен резюмето на коментатора на НАСА за успешния старт.

Хънтър извади бял лист хартия.

— Добро утро, дами и господа. „Лайтнинг“ влезе успешно в ниска орбита. Предстоят две включвания на маневрените двигатели, които ще изведат кораба в набелязаната орбита. Командирът на кораба Майкъл Кеслър и пилотът Клейтън Джоунс съобщават, че всички системи работят нормално. Те ще започнат програмата с опитите след пет часа, когато влязат в стабилна орбита и след тричасова почивка. Това е всичко засега. Ще разпространим съобщения за печата след час, а до два часа ще свикаме редовна пресконференция. Благодаря ви, дами и господа. — Хънтър се обърна и тръгна към контролната зала.

— Каква беше тогава цялата тази суматоха в залата преди половин час, мистър Хънтър? Има ли някаква опасност за „Лайтнинг“?

Хънтър спря и бавно се извърна. Присви очи и огледа тълпата пред себе си няколко секунди, преди да отговори.

— „Лайтнинг“ е добре. Всички обикновено са много напрегнати по време на стартовете, а по известни на вас причини бяхме особено развълнувани във връзка с този полет заради онова, което той символизира. Както казах преди малко, ще има редовна пресконференция след два часа, когато „Лайтнинг“ влезе в набелязаната орбита. Сега ще ме извините, но ме чака работа. Благодаря ви.

Тълпата от репортери го обсипа с градушка от въпроси, които Хънтър учтиво отклони, докато се връщаше в контролната зала.

На борда на „Лайтнинг“

Кеслър се привърза към седалката и видя Джоунс да прави същото. Чувствуваше се много по-удобно сега, когато бяха свалили обемистите ръждивокафяви костюми — носени задължително при излитане и при кацане, ако се наложи незабавно да катапултират, — и бяха облекли сините си комбинезони с много джобове и контактни копчета за прикрепване на дребни неща.

Кеслър посегна към химикалката, поставена в един джоб на левия му ръкав. Тя не беше обикновена. Поради безтегловността химикалът в нея беше под налягане. Хвана бележника, който плаваше над контролното табло, привързан с конец, за да не се мотае из кабината. Записа времето и кратки данни за полета.

— Хюстън, чувате ли ме?

— Да, „Лайтнинг“. Приемаме ви ясно — чу Кеслър отговора на Хънтър по радиото.

— Второ включване на СМО след две минути.

— Разбрано.

— Някакви новини за проблема с главен двигател номер едно?

— О, не, „Лайтнинг“, но това няма значение. От момента, когато изключихте двигателя, подаването на гориво към него прекъсна. Тук се тревожим единствено за евентуални повреди по кораба.

— Ние също, Хюстън, но няма да разберем, докато не излезем отвън. Между другото, направихме оглед през задните прозорци. Товарният отсек изглежда нормално.

— Добре. Точно това се канехме да ви питаме. Как сте иначе, момчета?

— Няма проблеми. Бих казал, просто поуморени. Една минута до включването.

— Добре, щом минете в новата орбита, ще имате кратка почивка, преди да излезете в открития космос. Съжаляваме, момчета, съкращаваме първата ви почивка от осем на три часа. На всички ни е необходимо да сме спокойни за вашето състояние, но не можем да сме сигурни без оглед.

— Без да се засягате, Хюстън, но Джоунс и аз предпочитаме да излезем в космоса веднага щом минем в новата орбита. Трийсет секунди до включването.

— Продължавайте броенето, „Лайтнинг“. Ще обсъдим този въпрос след включването на СМО.

— Разбрано. Двайсет секунди. Започна операцията по включването на СМО. Петнайсет секунди.

Кеслър не можеше да си го обясни, но се чувствуваше спокоен. Контролираше положението.

— Пет секунди, четири… три… две… една… включване.

Кеслър почувствува лекия откат от двата маневрени двигателя. „Лайтнинг“ увеличи скоростта, за да измени сегашната си яйцевидна орбита в кръгова на височина 256 километра.

— Трийсет секунди. Системите работят нормално. Количеството гориво в общия резервоар спадна на четирийсет процента — докладва Кеслър. При нормални условия трябваше да имат повече гориво в общия резервоар на маневрените двигатели. — Една минута. Налягането на горивото и окислителя нормално. Налягането на хелия… Хюстън, възникна нов проблем. — Компютрите с общо предназначение спряха автоматично маневрените двигатели, когато налягането на хелия в левия двигател спадна под допустимата граница. Той погледна Джоунс.

— По дяволите. Сигналните лампи показват червено и за двата двигателя — рече Джоунс.

Кеслър погледна контролното табло и се увери, че Джоунс е прав. Посегна и изключи и двата двигателя.

— „Лайтнинг“, тук Хюстън. Двигателите СМО изключиха трийсет секунди по-рано. Новата орбита е на две-три-две километра.

— Хюстън — започна Кеслър. — Налягането на хелия в левия СМО продължава да спада. Какво става? Вече изключих и двата двигателя.

— Чакайте, „Лайтнинг“ Проверяваме.

Кеслър въздъхна, просто не му се вярваше, че всичко това се случва на него. Свали шлемофона си. Джоунс направи същото.

— Какво мислиш, Текс?

— Не зная, но започвам да се тревожа малко за този кораб. Ако това беше станало при навлизането в земната атмосфера, щяхме да се насадим добре.

Кеслър се намръщи. Джоунс беше абсолютно прав. Ако маневрените двигатели откажеха, когато навлизат в атмосферата, никой не можеше да каже къде „Лайтнинг“ ще доближи земята. Най-вероятно твърде далеч от най-близката подходяща писта за кацане, и то ако някак си съумеят да останат живи, без да изгорят при влизането в атмосферата под неподходящ ъгъл и при неподходяща скорост.

— Но, по дяволите — продължи Джоунс. — Струва ми се, че няма защо да се тревожим, тъй като шибаните двигатели вече изобщо няма да включат.

Кеслър бавно поклати глава и въздъхна.

— По дяволите! — Сложи шлемофона. Джоунс направи същото. — Какво става, Хюстън?

— „Лайтнинг“, диагностиката показва силен теч в газопровода от левия резервоар с хелий към левия маневрен двигател. Току-що забелязахме също, че нивото на горивото в левия резервоар пада.

— Искрено се надявам, че тече към космоса, а не вътре — отбеляза Кеслър, докато гледаше на контролното табло данните за налягането. На него засвяткаха още няколко червени лампички.

— Дявол да го вземе! — Джоунс дръпна шлемофона си, развърза се и се придвижи към задните прозорци. Той включи осветлението в товарния отсек.

— Какво казахте, „Лайтнинг“?

— Джоунс проверява дали няма теч в товарния отсек. Споделям опасенията му дали ще останем цели, Хюстън. — Кеслър поклати глава при мисълта, че корабът ще се напълни с хидразин[1]. За разлика от хелия хидразинът се възпламенява незабавно при досег с всякаква газова смес, съдържаща кислород.

— Смятаме, че течът е в космоса, „Лайтнинг“.

— Хей, Майк — извика Джоунс откъм кърмата. — Кажи им, че не виждам никакъв теч тук. Всичко изглежда нормално.

— Хюстън, Джоунс не вижда теч вътре. Сигурно тече навън. Налягането на хидразина в левия маневрен двигател продължава да пада. Налягането на хелия също. Някакви идеи?

— Съобщете данните за налягането в десния двигател.

Кеслър огледа нивата.

— Налягането на хелия и на хидразина в десния двигател нормални.

— Правим диагностика, „Лайтнинг“, но ако съдим по контролните лампички, изглежда, има голяма повреда в СМО. И двата двигателя дават отказ.

Кеслър знаеше много добре какво означава това. Тези двигатели бяха най-важното средство за намаляване скоростта на „Лайтнинг“ при навлизане в земната атмосфера.

— Някаква възможност да използваме четирите кърмови реактивни двигателя за излизане от орбита? — попита той. Те бяха предназначени главно за пространствено ориентиране на кораба.

— Ще изпробваме на тренажора, „Лайтнинг“. Междувременно, отдъхнете малко. Начало на излизането в космоса след четири часа.

— „Лайтнинг“ настоява за разрешение да започнем незабавно операциите за излизане в космоса. Ние сме пилоти, сър. Трябва да разберем веднага състоянието на кораба.

— Почакайте така, „Лайтнинг“.

Кеслър зачака.

Минута по-късно в шлемофона му пропука гласът на Хънтър.

— Не се разрешава, „Лайтнинг“. Първо почивайте. Стига ни този малшанс и дотук. Няма защо да наливате масло в огъня, като работите изтощени. А сега се нахранете и лягайте да поспите. Момчета, ще ви събудя точно след четири часа. Това е заповед.

— Разбрано, Хюстън. Изпълняваме. — Кеслър свали шлемофона си и се развърза. Слезе при Джоунс в помещението за екипажа.

Ленгли, Вирджиния

Том Пруит мина по късата пътека между двете редици кабинки, където работеше Джордж. Не видя никого там. Погледна часовника си. Обедната почивка.

Вдигна вежди и погледна парчето хартия в ръцете си — кратката, но интригуваща бележка, която Джордж му беше оставил по-рано днес, докато Пруит беше в заседание. Джордж пишеше, че е открил противоречиви данни за една престрелка в Париж, набъркваща Кемрън Стоун. Само това беше достатъчно Пруит да зареже всичко друго и да слезе в стаята на племенника си.

На последната кабинка вляво видя табелка с името на Джордж и до нея бележка, че той ще се върне в два следобед. Пруит влезе в кабинката и забеляза, че компютърната система е изключена въпреки залепения отстрани на монитора надпис. Племенникът му забраняваше на когото и да било да изключва системата, но ето че тя беше изключена. Не само това, Пруит откри и нещо друго. Липсваше твърдият диск. Макар че не беше специалист по компютрите, Пруит беше се навъртал достатъчно около тях, за да знае, че системата обикновено включва и твърд диск.

Един оглед отблизо показа, че всъщност някой беше откачил диска от компютъра. Той стисна зъби, когато почувства парещата болка в стомаха си. Какво, по дяволите, става тук?

Заразхожда се по пътеката, проверявайки всяка кабинка. Всички други компютри май бяха в ред. Хвърли още един поглед на стаята, излезе и тръгна право към будката на охраната от тази страна на коридора.

Джордж, къде си?

В противоположния край на коридора Хигинс надникна иззад ъгъла и видя как началникът му доближава будката. За малко да загази.

Погледна часовника си. Имаше уговорена среща.

Бетезда, Мериленд

Харолд Мърфи, старшина от запаса от американската армия, изкара чисто новата си косачка от гаража. Щеше да коси за последен път през този сезон и беше безкрайно щастлив. Ненавиждаше косенето на градината, особено защото живееше срещу семейство Пруит, чийто син Джордж ползваше услугите на една фирма, за да може домът на майка му да изглежда като картинка от списанието „House & Garden“. Това принуди Мърфи да поддържа двора си поне в полуприличен вид, за да не го нарочат като лентяя на квартала.

Всъщност Мърфи харесваше младия Пруит, добър младеж, който успя да остане настрана от наркотиците и да завърши училище, като работеше едновременно на две места, когато баща му почина, а майка му не беше в състояние да се труди. От нея преди няколко дни той разбра, че Джордж си е намерил чудесна работа в ЦРУ. Браво на него, помисли си Мърфи.

Преди година Джордж си купи едно старо „Порше 356“. Мърфи, който имаше „Порше 911“ отпреди десет години, му помогна да го стегне. Едно от нещата, които липсваха на Мърфи, беше, че никога не беше се женил и нямаше деца. Затова винаги търсеше начини да помага на хлапетата в квартала с техните велосипеди, мотоциклети или коли. Опитен механик в армията, той държеше сега гараж, пълен с инструменти и хидравличен крик. Не минаваше ден, без някое дете да се отбие със спукана гума, за смазване на веригата на велосипеда или смяна на маслото на колата. С годините гаражът му стана централен пункт за ремонт на всякакви детски превозни средства в квартала. А той си спечели прозвището „Мистър Поправка“. Мърфи се гордееше с него.

Зърна поршето на Джордж, паркирано пред дома му, и погледна часовника си. Обедната почивка. Мърфи се усмихна. Още една причина да харесва Джордж. Младежът винаги се грижеше за майка си след оня нещастен инцидент с колата, който я прикова към инвалидната количка до края на живота й.

Предната врата се отвори, Джордж излезе и махна на Мърфи, който веднага отвърна на поздрава и продължи да бута косачката покрай къщата. Докато правеше това, забеляза на улицата една кола, която увеличи скоростта. Той спря косачката и се канеше да викне на шофьора да намали, когато видя, че стъклата бързо се свалят и различи някаква пушка.

Мърфи, 55-годишният ветеран, остана изненадан от собствените си светкавични реакции. Прекараните в армията години го бяха заставили да бъде във форма.

— Скрий се, Джордж! Бързо! — изкрещя Мърфи, колкото му глас държи, докато лимузината, сив мерцедес, спря със скърцане зад колата на Джордж. Без да чака отговор, Мърфи хукна към гаража, където имаше шкафче с оръжие. Задърпа дръжката, но тя не се превъртя. Заключено. Винаги държеше шкафчето заключено. В гаража играеха деца. Така беше най-сигурно.

Изстрели!

Чу изстрели и хвърли поглед през рамо. Джордж тичаше покрай дома си. Мърфи блъсна с юмрук тънката стъклена врата на шкафчето. Извади един автоматичен колт, калибър 45, любимото му оръжие. Грабна два пълнителя, зареди единия и изтича обратно на алеята.

Бяха четирима мъже. Двама бяха останали край колата срещу дома на Пруит. Можеше само да предполага, че другите са след Джордж. Мърфи не пое рискове. Армията го беше научила, че когато врагът има числено превъзходство, разумно е първо да стреляш, а после да задаваш въпроси. Изтича до редицата ниски храсти покрай неговата алея за коли и се скри зад тях. Пропълзя към улицата, докато стигна бордюра. Двамата до колата бяха на не повече от десетина метра. Единият се беше облегнал върху капака на мотора, а другият на багажника. Мърфи насочи оръжието си срещу онзи отпред, зареди го с палец и го взе на мушка.

— Оставете ме! Пуснете ме, копелета такива!

Мърфи погледна вляво. Двамата влачеха Джордж по моравата към паркираната кола. Мърфи пое дъх с облекчение. Жив е още.

Мърфи взе решение и се прицели в мъжа отдясно на Джордж. Стреля веднъж. Мъжът отхвръкна назад след удара на куршума, който излетя от дулото със скорост близо 610 метра в секунда. Без да остави време на втория придружител на Джордж да реагира, Мърфи стреля един път, втори път, целейки се в гърдите му. Отново улучи. Мъжът се изви назад и рухна до първия гангстер. Джордж замръзна на място, очевидно не знаеше какво да прави.

— Върни се в къщата, Джордж! Повикай фантетата! Бързай! — изкрещя Мърфи, но преди Джордж да направи и крачка, Мърфи чу два изстрела и Джордж падна на моравата.

— О-ох… краката ми… — Мърфи чу виковете му, докато се търкаляше по тревата.

Копелета такива… мръсни копелета!

Мърфи видя, че другите двама насочиха оръжията си към него и се затъркаля, мъчейки се да се добере до гаража. Около него затрещяха изстрели. Куршумите рикошираха от бетонната алея.

Почувствува пареща болка в крака си и знаеше точно от какво е, но продължи да се търкаля с все сила. Лактите и гърбът му смъдяха от ударите. Уцелиха го още веднъж, този път в лявото рамо. Куршумът го повдигна от земята и кажи-речи го подхвърли във въздуха. Той се блъсна в един железен сандък за инструменти.

Зашеметен, но в съзнание, Мърфи погледна дясната си ръка и остана изненадан, че все още стиска колта. Беше стрелял три пъти. Имаше още дванайсет. Няма да се даде с почти пълен пълнител. Хвърли поглед на раната в рамото. От нея бликаше кръв. Знаеше от опита си през войната, че може би след минута-две ще припадне от загубата на кръв.

Стрелбата спря. Нападателите не се виждаха зад редицата от храсти, но той знаеше горе-долу местоположението на мерцедеса. Джордж беше ранен, но още жив. Само да успея да ги държа настрани от Джордж…

Мърфи се прицели в една точка в храстите, зад които според него се намираше мерцедесът, и започна да стреля. Показалецът му неистово натискаше спусъка, изстрел след изстрел. Стреляше ритмично, както не бе правил от години. Изчакваше отката на колта и го насочваше отново и отново, докато не изпразни пълнителя.

Тишина.

Мърфи остави пистолета и се помъчи да извади от джоба си втория пълнител, но не успя. Ръцете му не го слушаха. Беше надценил силите си и бързо му се зави свят, почувства шемет. Зрението му се замъгли, но още виждаше, когато някаква полупрозрачна фигура доближи до Джордж.

— Ти? Гаден предател! — извика Джордж.

С непреклонна решителност Мърфи пое дълбоко дъх и насили ръката си, докато тя бръкна в джоба. Треперещите му пръсти обхванаха пълнителя и той продължи да упорствува, докато не го стисна достатъчно здраво и не го извади. Сложи го до колта. Не разполагаше с много време. Гангстерът вече беше до Джордж с оръжие, насочено в главата му.

Със сетни сили Мърфи вдигна колта, извади празния пълнител и стисна пистолета между краката си. После с трепереща ръка грабна новия пълнител и го пъхна в ръкохватката. Чу как с прищракване влезе на мястото си и се помъчи да зареди, но не успя да накара палеца си да дръпне ударника назад. Мърфи напразно се мъчеше с ударника и някак си успя да го издърпа… твърде късно. Видя в безпомощно вцепенение как мъжът стреля два пъти в главата на Джордж. Майко божия, не, не! Беше се провалил след всичките тези години във въоръжените сили, с всичките тези оръжия в гаража си. Джордж беше мъртъв.

При шума на бързо отдалечаващия се по улицата мерцедес Мърфи беззвучно кълнеше глупостта си, докато натисна спусъка и даде последния изстрел. Оръжието падна от ръката му. После всичко потъна в мрак.

На задната седалка на мерцедеса, с изпоцапани от кръвта на Джордж панталони, Роланд Хигинс трепна, когато куршумът пръсна страничния прозорец и го обсипа с дъжд от парчета стъкло. Те изпорязаха лицето, врата и ръцете му. Почувства вцепеняваща болка в лявото рамо. За секунда помисли, че куршумът го е улучил. Стисна кървящото си лице с една ръка, а с другата опипа рамото там, където го болеше. Не беше куршум, а голямо парче стъкло.

— По дяволите!

— Добре ли сте, сър? — попита шофьорът.

— Кучи син! Лицето ми, рамото ми… по дяволите!

— Да карам ли към болницата, сър?

— О… не, не. Откарай ме в… в тайната квартира и вземи някакви… превръзки… о, по дяволите!

Хигинс задиша тежко и се помъчи да се отпусне. Трябва да запази самообладание въпреки страхотната болка.

Ленгли, Вирджиния

Пруит влезе в канцеларията и забеляза бледото лице на секретарката си.

— Какво има, Тами? Изглеждаш така, сякаш току-що си видяла призрак.

— О, господи. О, божичко!

— Какво? Какво има?

— Съжалявам, мистър Пруит. Толкова съжалявам.

Пруит въздъхна дълбоко. Почувствува отново парещата болка в стомаха си.

— Какво има, Тами? Можеш ли да ми кажеш най-сетне за какво говориш?

— За племенника ви, сър, вашия племенник Джордж.

— Какво за него?

— Той е убит, сър.

— Как… какво? Джордж? Кога… кога е станало?

— Преди няколко минути, сър. Снаха ви току-що позвъни. Имало е престрелка пред дома й в Бетезда.

— Звъннѝ на снаха ми и й кажи, че съм тръгнал натам!

— Да, сър.

Пруит се втурна в стаята за ключовете от колата и изтича навън. След минута беше в автомобила и потегли.

Париж, Франция

Кемрън Стоун стоеше край предния вход на хотела. Беше облечен в дънки „Ливайс“, бяла риза с дълги ръкави и черно кожено яке, които заедно с черните очила в рогови рамки, купени от някакъв оптически магазин на няколко преки от хотела, го караха да се чувствува малко по-уравновесен.

— Искам да дойда с теб, Кемрън.

— Тук ще е по-безопасно за теб, Мари. Повярвай ми. Доста хора ни търсят. Освен това ти нямаш паспорт.

Тя обърна поглед към Сена. Очите й се насълзиха.

— Чувствувам се по-сигурна с теб. Страх ме е.

Той се усмихна окуражително.

— Недей. Всичко ще се уреди. Никой няма да те намери в този хотел. Ще ти се обадя, щом получа помощ. Помни, не вярвай на никого, дори и на ЦРУ. По-добре да не рискуваме, докато разбера кому можем да се доверим.

Тя го хвана за ръцете.

— Много неловко ми е да ти кажа, Кемрън, но ме е страх и за теб. Държа на теб. Не искам да те видя пак пострадал.

Кемрън впери очи в нейните. Гледаха се така няколко секунди. Той погали с пръст бузата й и лекичко избърса сълзите й.

— Ще се върна. Обещавам. Не ме бива да изразявам чувствата си, но мога да ти кажа, че и аз държа на теб. Точно затова не мога да ти позволя да дойдеш. Твърде опасно е. Ще се върна. Можеш да разчиташ на това. — Той я целуна нежно по челото.

Без да каже дума повече, Кемрън се обърна и заслиза по стълбите към улицата. Огледа „Ке Сен Бернар“ и от двете страни. По тротоара беше пълно с амбулантни търговци, които продаваха всичко — от миниатюрни Айфелови кули до евтини репродукции на „Мона Лиза“ от Леонардо да Винчи.

Видя такси и му махна. То спря на няколко крачки от него. Кемрън огледа улицата и седна на задната седалка.

— Bonjour, monsieur.

— Bonjour. Conduisez-moi a l’aeroport „Charles De Gaulle“.[2]

— Oui, monsieur.

Таксито рязко потегли. Кемрън бе притиснат към седалката и за момент затвори очи. Беше си позволил да се забърка емоционално… грешка. Чувства и логика не си пасват. Засега не трябва да мисли за Мари. Тя е на сигурно място.

Бръкна в коженото яке и извади два кафяви плика. Отвори първия и измъкна дебела пачка банкноти по сто долара. Половината от неприкосновения му запас валута. Другата половина беше в друг плик у Мари.

Сложи половината от банкнотите в портфейла си, а останалите върна във вътрешния джоб на якето. Отвори втория плик. Вътре имаше три комплекта паспорти и шофьорски книжки. Всичките американски, но под различни имена. Два от тях му бяха дадени от ЦРУ като част от неговата легенда. Третият беше за непредвидени случаи, паспорта и книжката си беше поръчал в Мексико при един художник, майстор по фалшификациите, срещу прилична сума. Тогава си беше помислил, че някой ден ще му потрябват. Кемрън се усмихна. Оказа се, че е бил прав.

Таксито го остави пред входа на компанията „Ер Франс“. Той влезе през въртящите се врати и погледна през широкото фоайе към дългата редица билетни гишета. Кемрън преброи осем — пред всички имаше опашки от пътници. На всяко гише работеха по двама служители. Усмихна се, когато откри онова, което търсеше: митничарят беше само един и кажи-речи тичаше от гише на гише да слага печатите. Кемрън бръкна в якето си и извади паспорта за непредвидени случаи. Макар че фалшификацията беше шедьовър, в него нямаше печат, който да показва кога и къде е влязъл в страната. Беше пристигнал във Франция с обичайния дипломатически паспорт, който остави в посолството.

Навел глава, той приближи към най-късата от осемте опашки. Пред него беше американско семейство — мъж и жена на средна възраст и две малки дъщери. Майката се закачаше с децата, а бащата буташе количка с куфари.

Двамата служители, обслужващи гишето, бяха на мястото си. Семейството се запъти към единия, Кемрън към другия.

— Bon soir, monsieur — обади се зад гишето мъжът на петдесет и няколко години.

— Говорите ли английски?

— Разбира се, monsieur.

— Казвам се Блеър, Стийв Блеър.

— С какво мога да ви помогна, мосю Блеър?

— Трябва да се върна в Щатите колкото може по-бързо. Кога е следващият полет?

— Докъде, мосю?

— Вашингтон, федерален окръг Колумбия.

Служителят набра няколко команди на клавиатурата, изчака две-три секунди, набра още няколко. Погледна към Кемрън.

— Днес ли възнамерявате да пътувате, мосю Блеър?

— Да. Колкото по-рано, толкова по-добре.

— Страхувам се, че може би няма да стане. Местата във всички наши външни полети са резервирани за пет дни напред. Краят на туристическия сезон е, мосю. Всички искат да се приберат. — Служителят посочи към опашката пред билетното гише. — Повечето от тези хора са направили резервации отпреди месеци.

— Абсолютно сигурен ли сте, че няма нищо? За мен е много важно да пътувам днес. Сигурно има някое свободно място.

— Може би с друга авиокомпания, мосю, но не и с „Ер Франс“.

Кемрън посегна към портфейла си, измъкна три стодоларови банкноти, прегъна ги на две, сложи ги върху плота и ги покри с ръката си.

— Хъм-м… Странно. Бих се заклел, че има поне едно място първа класа за следващия самолет. Помня дори, че беше транзитен полет. — Плъзна дланта си върху плота към служителя, който се огледа встрани и бързо сложи ръка на плота.

Кемрън задържа дланта си върху парите. Служителят го изгледа озадачено.

— Е, дали има някое свободно място?

Служителят въздъхна, без да сваля очи от ръката на Кемрън.

— Дали да не проверя още веднъж, мосю.

— Да, защо не?

Служителят набра още няколко команди с кратки паузи помежду им през следващите две минути. Вдигна глава от клавиатурата и погледна Кемрън.

— Май имате късмет, мосю Блеър. Ето тук някой се е отказал в последната минута от полет 1143, самолетът излита след двайсет минути. Още може да успеете, ако побързате. Но полетът не е транзитен. Ще трябва да се прехвърлите на международното летище „Джон Фицджералд Кенеди“. Това устройва ли ви? — Очите му още веднъж се стрелнаха към ръката на Кемрън.

Кемрън се усмихна.

— Разбира се, добре е. Ценя търпението ви. — Вдигна ръка от плота.

Служителят бързо придърпа парите и продължи да работи с клавиатурата. Кемрън огледа семейството вдясно от себе си, бащата слагаше два големи куфара върху теглилките между гишетата. Видя табличката върху гишето с техните паспорти, видя също, че митничарят тръгна към тях.

Кемрън извади паспорта си и бързо показа първата страница на служителя, който мярна снимката, кимна и посочи към табличката. Кемрън го хвърли в нея секунди преди митничарят, нисък набит мъж с лъскава черна коса, да я вземе. Кемрън чуваше тежкото дишане на дебелия, който бързо сверяваше снимките и датите за валидността, подпечата един след друг и петте паспорта, хвърли ги в табличката и заситни с късите си крака към следващото гише.

Кемрън бавно въздъхна и прибра паспорта си от табличката.

Служителят му каза:

— Имате потвърждение за полет 1143, самолетът излита от Париж в 18:40 и каца в Ню Йорк в 21:00 часа местно време. Оттам вземате полет 477, самолетът излита от Ню Йорк в 22:30 и пристига във Вашингтон в 23:46 часа. Цената на билет първа класа, еднопосочен, е три хиляди сто и осем долара, включително местните такси.

Кемрън извади пачка банкноти, отброи необходимата сума и подаде парите на служителя.

— Merci, monsieur. Минавате през изход 22А в секция „Международни линии“. Имате точно двайсет минути до качването на борда. Имате ли някакъв багаж? — Той подаде билета на Кемрън.

— А, не. Благодаря за помощта. — Той грабна билета, отдалечи се от гишето и тръгна към изхода. Докато наближаваше опашката за контролната врата за оръжие, Кемрън забеляза двама млади мъже край гишето на „Трансуърлд еърлайнс“, които го гледаха напрегнато. Те тръгнаха към него. Той ги позна — двамата нови агенти, които охраняваха Мари в болницата. И двамата бръкнаха в тъмносивите си тренчкоти.

Инстинктивно Кемрън тръгна обратно. Хората от ЦРУ закрачиха по-бързо. Кемрън стори същото, за да поддържа дистанцията от петнайсетина метра помежду им. Крачеше толкова бързо, колкото да не привлича вниманието върху себе си, просто пътник, който се мъчи да не изпусне самолета. Кемрън хвърли поглед назад. Ръцете им оставаха в джобовете на палтата.

Тринайсет метра. Мъжете го приближаваха. Кемрън трябваше да им отвлече вниманието. Нещо, което ще му даде достатъчно време да се отърве от тях и да стигне до изхода. Погледна часовника си. Трябваше да побърза. Видя двойна врата, която водеше към покрития паркинг.

Кемрън сви вдясно и изчезна зад вратата, като моментално се впусна да бяга няколко секунди, преди да пропълзи под една синя лимузина.

Както очакваше, двойната врата се отвори и Кемрън дочу приближаващите им стъпки.

— Къде, по дяволите, отиде той? — рече единият.

— Дявол да го вземе. Трябва да е някъде тук, — обади се другият.

Кемрън пропълзя по замърсения с масло бетонен под към предницата на колата, за да вижда по-добре нападателите си. Надзърна изпод предната броня и видя единия да стиска автоматичен пистолет със заглушител. Само това му беше достатъчно, за да разбере намеренията им. Оперативните агенти рядко носят обемисти оръжия със заглушители, освен ако не изпълняват нареждане да ликвидират някого.

Но сега нямаше време за такива мисли. Къде е вторият?, се питаше той, като продължаваше да наблюдава първия близо до вратата. Кемрън погледна часовника си. Не му оставаше време. Трябва да действува бързо, иначе рискува да изпусне самолета.

Първият агент на ЦРУ закрачи по тясната пътека между две редици коли по цялата дължина на паркинга. Кемрън видя, че той наднича между колите, а и… под тях!

После дочу други стъпки зад себе си и разбра тактиката им. Единият търсеше пред колите, а другият зад тях. Щяха да го спипат!

Знаеше, че има само една възможност. Ако останеш тук, Кемрън, ще те убият. Ако побегне, поне ще има известен шанс да се отърве. Ох, само ако ми беше под ръка беретата!

Погледна към агента, който надничаше под една кола на разстояние петнайсетина метра. Петнайсет метра. Пресметна, че заглушителите намаляват с повече от шейсет процента точността на оръжията.

Кемрън взе решение и светкавично се претърколи изпод лимузината към съседната редица от коли. За негова изненада, стрелбата започна със закъснение. Счупеното предно стъкло на една кола до него окончателно потвърди опасенията му. Хората от ЦРУ стреляха без предупреждение, без да искат от него да се предава. Кемрън разбра, че е набелязан за ликвидиране.

Чу писък… някаква жена! После извика мъжки глас. Ще пристигнат частите за сигурност. Един куршум рикошира от пода и проби пластмасовата скара на друга кола.

Бетонираното помещение сякаш усилваше писъците. Кемрън премина друга пътека и стигна до следващата редица коли. Приведе се и тръгна вляво зад тях. Чуваше още гласове и писъци в далечината, докато преброи петнайсет коли. Спря рязко, мушна се между две от тях, близо до предните им гуми, и затърси агентите.

Видя единия да тича по пътеката в обратна посока. Вторият идваше към него, но оръжието му беше насочено към редицата коли от другата страна на пътеката. Агентът още не го беше видял.

Кемрън се сниши до пода и напрегнато се ослушваше за стъпките. Чакаше. Мъжът продължаваше със същото темпо. Кемрън се отдръпна. Стъпките приближиха. Видя фигурата му пред себе си.

Кемрън се хвърли напред с двете ръце. Агентът го видя и започна да обръща дулото към него. Твърде късно. Кемрън пресрещна ръката му с дясната си ръка, стисна и извъртя китката му, отклонявайки пистолета от себе си. Същевременно го ръгна в очите с два пръста на лявата си ръка, разтворени като змийски език. Агентът моментално изпусна оръжието, изпищя и се хвана за лицето с две ръце. Кемрън го блъсна в слабините с дясното си коляно, той се преобърна и се сгърчи на пода като зародиш.

Кемрън грабна автоматичния пистолет — колт 45-и калибър — и видя, че вторият агент обръща пистолета си. Кемрън насочи дулото към него и стреля два пъти. Мъжът изкрещя и падна, като изпусна оръжието и посегна към раните в бедрата си.

В далечината завиха сирени.

Кемрън посегна надолу и сграбчи първия агент за реверите.

— Защо? Защо се опитвате да ме убиете?

Кемрън видя как от очите му струи кръв.

— Проклет да си, Стоун. Ка… карай. Убий ме… копеле мръсно. Убий ме… както уби Потър.

Потър? Какво, по дяволите, става?

— Кажи ми кой даде нареждането! Кажи ми!

— Ти си… обречен, Стоун.

— Кажи ми, глупак такъв! Кой се разпореди?

— Ти не… чаткаш, нали? Ти си… набелязан за ликвидиране, идиот.

Кемрън отпусна ръка. Агентът падна по гръб. Набелязан за ликвидиране?

Сирените приближаваха. Кемрън пусна колта и хукна към двойната врата. Фоайето на летището изглеждаше спокойно. Кемрън се смеси с тълпата и се отправи към своя изход. Погледна часовника си. Целият инцидент беше продължил по-малко от две минути. Все още имаше време да хване самолета.

[1] Безцветна хигроскопична течност (H_2NNH_2), съставка в горивата за реактивни и ракетни двигатели — Б.пр. ↑

[2] Добър ден. Откарайте ме на летище „Шарл де Гол“. (фр.) — Б.пр. ↑

10.

Ленгли, Вирджиния

След едни доста интересни трийсет минути в архива на Отдела за компютърно обслужване Пруит влетя в кабинета на Хигинс и видя, че го няма. Погледна часовника си. Пет и половина следобед. Хигинс винаги остава и след шест. Къде ли се е дянал? Излезе от кабинета и видя, че секретарката на Хигинс се задава от дамската тоалетна. Отиде до нея.

— Къде е той?

Секретарката, жена на средна възраст, известна в целия отдел с навика си да пуши в тоалетната, се помъчи да остане по-далеч от Пруит. Той подуши начаса, че пак е пушила. При други обстоятелства щеше да я порицае, но сега мислеше за по-важни неща.

— Той излезе, сър.

— Бихте ли ме свързали с него?

— Веднага, сър.

— Благодаря. Трябва да обсъдим нещо много важно.

Пруит се върна в кабинета на Хигинс, който преди години беше негов собствен, преди да получи повишението. Хигинс определено го беше видоизменил доста. Повечето от старите мебели на Пруит бяха подменени с по-модерни. Началниците на отдели в ЦРУ разполагаха с известен бюджет за обзавеждане. На по-високия пост отговаряше и по-голям бюджет. Пруит не поиска да се възползва от възможността да купи нова мебелировка след последното си повишение. Старият му шеф, който беше убит, му беше добър приятел. Пруит беше запазил кабинета почти непокътнат по сантиментални причини, както и от уважение. До ден-днешен той още ползваше въртящия се кожен стол и дъбовото бюро на своя предшественик.

Пруит усети мирис на изгоряло и веднага реши, че секретарката на Хигинс е пушила в кабинета. След секунди разбра, че не е цигарен дим, а нещо, което е било изгорено тук. Пруит разпозна миризмата, защото понякога сам беше горил строго секретни материали и поверителна информация, преди да се сдобие с машинка за рязане на хартия. Тогава и него го мързеше да отиде до средата на коридора при най-близкия апарат за унищожаване на секретни документи. Някои от началниците му използваха специалните сандъчета за съхраняване на секретни отпадъци, каквито имаше навсякъде в сградата. Той никога не ги употребяваше. Не им се доверяваше. Предпочиташе да гори писма и кратки документи в металическата кутия за отпадъци, която беше завещал на Хигинс, когато получи машинката за рязане.

Пруит огледа бързо кабинета и откри кутията до бюрото на Хигинс. Тръгна към нея и видя вътре няколко изгорели листа хартия. Оказа се прав. Хигинс беше прихванал един от лошите стари навици на Пруит.

Пруит коленичи до кутията, наведе я и я огледа отблизо. Запаленото беше изгоряло изцяло. Забеляза два листа хартия, съвсем овъглени и набръчкани, но все още цели. Бяха скрепени в единия ъгъл с кламер. Трети лист вече беше натрошен. Пруит не можа да се сдържи. Нещата се връзваха. Докато разследваше убийството на Джордж и повредата в компютъра, беше поговорил със служителката в архива, където намери разпечатката от компютъра и придружителната бележка, оставени там от Джордж предишния ден. В бележката пишеше, че е направено копие от разпечатката, което е предадено в отдел „Европа“. Оттам то сигурно е отишло до Хигинс. В разпечатката се изброяваха три събития в НАСА с възможна връзка помежду им — смъртта на Клод Гийю, на инженерката от „Рокетдайн“ и на учените от Атена. Сега Пруит искаше да разбере защо Хигинс не бе разисквал това с него, преди да бъде наредено ликвидирането на Стоун.

Пруит почувствува отново болката в гръдния кош. Току-що бе сдъвкал два антиацида и разбра, че ще трябва да вземе още, за да успокои спазмите в стомаха. Бръкна в джоба си, взе опаковката и пъхна още една таблетка в устата си.

Твърде много въпроси, твърде много неща, които не разбираше. Защо Хигинс му каза, че трима от убитите в склада са френски полицаи, когато в разпечатката на Джордж пишеше ясно, че са „неидентифицирани мъже“? Това ли е противоречивата информация относно Кемрън, която Джордж споменаваше в бележката? Нещо не беше както трябва.

Той стана и загледа сгърчените и овъглени листа. Дали това не са копието от разпечатката и придружителната бележка, които Джордж е изпратил на…? Присви очи и погледна купчината писма върху бюрото. Ами ако Хигинс изобщо не е прочел бележката на Джордж? Пруит посегна към книжата в ъгъла на бюрото и бързо ги прегледа. Бележката не беше между тях, което означаваше, че ако архиварката не бърка, Хигинс трябва да я е прочел. Погледът на Пруит се насочи отново към кутията за отпадъци.

— По дяволите. Не мога да повярвам, че ще направиш това, Том — каза си той, докато вземаше чист лист хартия от бюрото на Хигинс. Коленичи пак до кутията и я наклони под ъгъл 45 градуса. Подпъхна чистия лист под изгорелите и бавно я изправи на ръба й. Овъглените листа легнаха леко върху бялата хартия. Пруит бавно я издърпа от кутията, подгъвайки краищата й, за да не изпаднат овъглените листа. Стана и поклати глава, разочарован в себе си, че не вярва на Хигинс. Но при тези обстоятелства…

Изправи кутията с крак и бавно излезе навън.

— Свързахте ли се с него? — попита той секретарката.

— Не, сър. Звънях му вече два пъти. Ще опитам пак.

— Благодаря… кажете ми, тази кореспонденция на бюрото му от вчера ли е или от днес?

— Всичко е от тази сутрин, сър. Мистър Хигинс винаги преглежда пощата си за деня, преди да си тръгне вечерта.

— Благодаря ви още веднъж.

Странно. Много странно. Защо той не ми каза нищо вчера за откритията на Джордж? И защо не отговаря по телефона? Хигинс трябваше да бъде на разположение двайсет и четири часа в денонощието — затова носеше със себе си специален радиотелефон.

Пруит тръгна към кабинета си, крачеше много бавно, мъчейки се да сведе до минимум риска да раздвижи крехките парченца хартия. Някой с подходящи инструменти би могъл да разчете част от написаното, ако ги запази цели, но ако се разчупят, няма никакви шансове.

Добра се до кабинета си.

— Здравейте, сър — посрещна го Тами. — Божичко, божичко, какво е това, дето…

— Свържи ме с ФБР — прекъсна я Пруит, — отдела за микроскопен анализ. Побързай!

Отвори вратата на стаята си и внимателно отиде до бюрото, положи леко върху него белия лист. Овъглените листа все още бяха цели. Пруит ги загледа. Вроденото любопитство надделя над чувството за доверие. Трябва да разбере какво крият тези парчета хартия, а ФБР разполагаше с необходимите за това инструменти.

Някъде над северния атлантик

Кемрън свали слушалките и облегна глава. Филмът беше не по-малко отегчителен от полета. Беше опитал безуспешно да заспи на два пъти през последния час, но възбудата от последните няколко дни не го напускаше, адреналинът все още беше в кръвта му. Досега му вървеше. Успя да оцелее въпреки плановете на някой да бъде убит. Още веднъж прехвърли в ума си възможностите. Един от подозрителните е шефът на европейския отдел Хигинс — по простата причина, че той би трябвало да бъде единственият човек, с когото би се свързал Потър преди операцията по ликвидирането. Хигинс знае, че Кемрън е запознат с процедурите на ЦРУ в такива случаи. Следователно, когато опитът за убийство в Ботаническата градина успя само наполовина, Хигинс би трябвало да допусне следното: Кемрън се е сетил, че единствен той е знаел за срещата. Тоест вината е у Хигинс. Ами ако някой е засякъл обаждането на Потър до Хигинс? А защо не и моя разговор с Потър?, мислеше си Кемрън, припомняйки си сивия камион, паркиран до страничната врата на посолството. В такъв случай Хигинс не е виновен. Може би Потър е нечист и са го убили, защото е знаел твърде много за плановете на Атена. Може би някой в Атена е сметнал, че Потър е излишен товар. Кемрън притвори очи за малко. Възможности.

Друго, което тревожеше Кемрън, беше заповедта за ликвидиране — такива пълномощия има само на ниво директори. В неговия случай само някой като Том Пруит или над него има правото да даде подобно нареждане. Кемрън поклати глава, отказвайки да повярва, че старият му оперативен началник може да стори такова нещо, освен ако… освен ако всичко, което е знаел Пруит, е било от информация, грижливо поднесена от двойния агент. Някой сигурно е преиначил фактите и ги е представил на Пруит по начин, който не оставя съмнение, че Кемрън трябва да бъде ликвидиран.

В това има смисъл, реши Кемрън. Положително има смисъл, а тъй като засега малко неща изглеждаха смислени, трябва да се придържа към тази теория. Той се усмихна. Аналитичният му ум познаваше само един начин да направи това.

Университетската болница „Джордж Вашингтон“, Вашингтон,

Федерален окръг Колумбия

Пруит излезе от стаята на Мърфи на втория етаж и тръгна към асансьорите. Старшината в оставка продължаваше да е в безсъзнание. Лекарите се опасяваха, че има мозъчно увреждане от липсата на кръв и кислород. Бяха изследвали няколко пъти на скенер церебралната тъкан без особени резултати. И макар че всички изследвания от пробите показваха нормална мозъчна дейност по време на сън, те не можеха да отговорят на въпроса ще дойде ли изобщо Мърфи в съзнание, или не.

Твърде много въпроси. Дори след като прегледа няколко пъти цялата поредица от инциденти и ги анализира обективно, Пруит все още не можеше да намери обяснение защо Хигинс бе задържал информацията на Джордж, която противоречеше на едно от основанията да обвини Стоун. Освен това Хигинс все още не отговаряше на настойчивото звънене по специалния телефон. Колкото повече време минаваше в опити да се свърже с него, толкова по-подозрителен ставаше Пруит.

Той тръгна обратно към Ленгли.

Вашингтон, Федерален окръг Колумбия

Малко преди дванайсет и половина на обяд Кемрън намали скоростта, когато навлезе в тихото предградие. Не искаше да привлича каквото и да е внимание към себе си, особено ако имаше някаква програма за наблюдение на този район. Самолетът от Париж беше пристигнал по разписание на нюйоркското летище. Без особени затруднения мина през митницата и напусна международното летище само трийсет минути след кацането, което му даде достатъчно време да хване самолета до летище „Дълес“. Беше кацнал във Вашингтон без премеждия преди по-малко от час. С фалшивата шофьорска книжка Кемрън нае кола от местния клон на „Херц“.

Макар че от няколко години не бе идвал във Вашингтон, Кемрън помнеше ясно многобройните случаи, когато долиташе от Мексико за срещи с предишния си оперативен началник, тогава шеф на отдел „Западно полукълбо“. Няколко от срещите се бяха състояли в дома на Пруит.

Ленгли, Вирджиния

Изнурен, объркан, все още тормозен от болката, Хигинс доближи вратата на кабинета си в дванайсет и трийсет на обяд. Макар че по лицето му личаха само няколко резки, той беше скрил с кафявото поло дузина нарези по врата и под шията си. Разрезът на рамото му беше най-болезнен, но се понасяше след подходящото бинтоване. В известен смисъл Хигинс смяташе, че му върви. В края на краищата успя да ликвидира Джордж и макар че при това загуби двама от хората си, полицията никога няма да може да научи нещо от труповете им. Както и той самият, хората на Хигинс не носеха нищо, което би могло да ги свърже с ЦРУ.

Едва ли е необходимо да се каже, че Хигинс не носеше и дадения му от ЦРУ радиотелефон, затова преди да влезе в кабинета си, той спря до бюрото на секретарката си, за да провери бележките, които знаеше, че ще намери там.

Имаше няколко — повечето можеха да изчакат до другия ден. Пръстите му спряха, когато вдигна малка бележка от секретарката си. В нея пишеше, че Том Пруит се е отбил и че по негова молба тя му е звъняла няколко пъти. Видя и друга бележка с почерка на Пруит, която гласеше Хигинс да му се обади незабавно, независимо по кое време.

Хигинс прокара ръка през косата си. През всичките тези години, откакто работеше за Пруит, шефът на секретната служба беше идвал в кабинета му само няколко пъти. В ЦРУ планината никога не отива при Мохамед.

Дали подозира нещо?

— Глупости! — Влезе в кабинета си и внимателно огледа стаята. Всичко изглеждаше наред. Картината на стената над сейфа му си стоеше така, както я беше оставил, а никой друг не знаеше неговата комбинация. Дори и Пруит. Хигинс беше достатъчно предпазлив и смени комбинацията, когато се пренесе, без началникът му да знае. Но дори и това нямаше значение. Хигинс винаги проявяваше крайна предпазливост и не държеше никакви писмени бележки за работата си. Пруит не би могъл да научи нищо от този кабинет, дори ако е търсел нещо. Но след като разбра за повредените компютри и научи за смъртта на Джордж, посещението му може да означава само едно от две неща. Или той хранеше подозрения, или търсеше помощта на Хигинс в текущите разследвания. Все пак Хигинс беше официалният ръководител на отдел „Западно полукълбо“. Това беше негов терен.

Изведнъж вратата се отвори.

Хигинс се обърна с ръка в джоба на палтото. Той я задържа там.

— Исусе Христе! Да не си повторила вече. Изплаши ме.

— Съжалявам, сър. Но време е да прибера боклука — рече чистачката.

Боклука? Боклука! По дяволите!

Хигинс се втурна към металната кутия за отпадъци до бюрото му. Изгорените листове бяха там…, но дали? Беше изгорил три листа. Вдигна кутията и я изпразни върху килима.

От нея се изсипа овъглена хартия колкото за един лист. Той погледна чистачката, която имаше озадачен вид.

— Всичко наред ли е, сър?

— Да… да, наред е. Както виждаш, ще трябва да минеш килима ми с прахосмукачката.

Чистачката поклати глава.

— Както кажете, сър. Ще ида да взема прахос…

— Не сега. По-късно! Сега имам работа.

— Тогава чак утре, сър.

— Добре, добре. Утре е добре. Довиждане.

Чистачката се намръщи, обърна се и затвори вратата след себе си.

Хигинс стисна юмруци. Сега вече знаеше със сигурност защо Пруит е идвал в кабинета му. Началникът му го подозираше. Защо? Дали е успял да говори с Джордж, преди да го очистя? Или е решил да отиде в архива и да провери дали е там първата разпечатка от компютъра? Нямаше значение. Оставаше фактът, че Пруит по някакъв начин е започнал да го подозира. И то достатъчно, за да влезе в кабинета му и да вземе овъглените късчета хартия, които сигурно в този момент са подложени на анализ. Ако анализът е успешен, Хигинс знаеше, че Пруит ще го разобличи.

Излезе от кабинета си и тръгна към колата. Трябва веднага да намери телефонна кабина. Трябва да се обади незабавно на Вандерхоф.

Том Пруит отиде до прозорците зад бюрото си и погледна през тях към паркинга. Примигна от изненада, когато видя подчинения си. Роланд? Наистина беше той, вървеше към колата си.

Странно, реши той. Особено след като му беше оставил бележка при секретарката, че иска да го види незабавно.

Пруит присви очи. Може би… Той излезе в коридора и продължи по него до края, после надясно. Кабинетът на Хигинс беше по средата на другата чупка. Една чистачка чистеше килима с прахосмукачка на десетина метра от вратата на кабинета.

— Извинете.

— Да, сър?

— Аз съм Том Пруит, началникът на секретната служба. Мистър Хигинс беше ли тук преди няколко минути?

— Да, сър. Беше в кабинета си. Луд човек, развика се по мен, сетне заизтърсва боклука на пода.

Пруит пое дълбоко дъх и почувствува възела в стомаха си, последван бързо от парене.

— Така ли?

— Да, сър. Тръгна си малко след това.

— Почистихте ли кабинета му?

— Не, сър. Още не. Трябва да…

— Не го чистете засега. Не пипайте нищо вътре!

— Добре, сър.

Пруит си тръгна. Хигинс действително прикриваше нещо, но какво?

Върна се в кабинета си, надявайки се, че Тами е намерила време да зареди хладилника му с нова кутия мляко.

11.

Вашингтон, Федерален окръг Колумбия

Чувствувайки се хем бесен, хем изморен, Пруит зави на ъгъла и намали скоростта, докато наближаваше своя дом, третата къща от дясната страна на обточената с дръвчета улица. Беше един след полунощ, а той не се добираше до никакви отговори. От лабораторията на ФБР дойде отрицателен резултат от изследването на изгорените листове. Първият дори не стигнал дотам — разпаднал се скоро след потеглянето от ЦРУ. Не успели да разчетат и информацията на втория лист. Техникът твърдеше, че е изпробвал безуспешно всички известни методи за реставрация. Тънката евтина хартия е изгоряла напълно. При това разпечатката на листа е правена с лазерен принтер, който не оставя дълбоки следи по хартията освен мастиления отпечатък на повърхността. След като той изчезнал при нагряването, не останало нищо. Ако разпечатката е била с матричен принтер, ако е писано на машина или на ръка, резултатът щял да бъде съвсем различен — тогава мастилото се набива в хартията чрез удар или натиск. Пруит въздъхна, спря в алеята, изключи двигателя и слезе от колата.

Едва изкачи стъпалата до едноетажния си дом и отключи. Влезе, затвори вратата зад себе си и мина през покритото с плочки фоайе и всекидневната до кухнята. Посегна към ключа за лампата, но тя светна, преди да успее да го завърти.

— Здравей, Том. Отдавна не сме се виждали. Може би твърде отдавна.

Пруит погледна в кухнята и не видя никого. Сетне си спомни, че осветлението може да се включи и откъм столовата от другия край на дългата кухня. Гласът… този глас му беше познат. Не беше го чувал отдавна, още от времето, когато ръководеше отдел „Западно полукълбо“. Гласът принадлежеше на един от най-будните агенти в неговото ведомство, млад ветеран от Виетнам, който обичаше страната си дотам, че посвети живота си да й служи. Управлението го беше вербувало във Форт Бенинг, Джорджия, за голямо облекчение на младите новобранци, които той обучаваше всекидневно до капване.

След кратък изпитателен срок стажантът беше изпратен във „Фермата“ — тренировъчен център близо до Уилямсбърг, замаскиран като полигон на Пентагона за изследователска и развойна дейност, където Пруит го срещна за пръв път. Много млад и амбициозен, припомни си Пруит. Стажантът беше изкарал курсове по стрелба с леко оръжие, боравене с експлозиви и техника на взривяване и пълен курс по скокове с парашут. Трябваше да го освободя, припомни си тогавашната си мисъл Пруит. Той би могъл да преподава тези курсове. Оттам Пруит го заведе в един тренировъчен център на ЦРУ в Северна Каролина, за да мине и курсовете за напреднали при работа с експлозиви, с леки и тежки оръжия. Пруит се грижеше за своя стажант, докато стана пълноценен оперативен агент година по-късно. Завърши за по-малко от 24 месеца 4–5-годишния подготвителен курс. След кратък престой във Франция, за да се запознае с техниката на шпионажа от времето на студената война, Пруит го изпрати в Мексико да шпионира Съветите и кубинците. Задачите му бяха трудни, изпълнението им първокласно.

Едно от нещата, които Пруит преживя най-тежко след повишението, беше загубата на контакти с мъжете и жените на оперативна работа. Шефът на тайната служба не можеше да участвува пряко в операции. Имаше пълен щаб от сътрудници, които като Хигинс го заместваха при рискови ситуации. Но ето че сега пак възобнови контакта. Гласът не можеше да бъде ничий друг. Мислите на Пруит се потвърдиха, когато видя високата стройна фигура на вратата към столовата.

— Кемрън?

— Здравей, Том. Или трябва да кажа мистър Пруит? — Той пристъпи от сянката в осветената кухня.

Пруит забеляза, че Кемрън не се е състарил много. Лицето му все още беше гладко. Косата му изглеждаше по-тъмна, отколкото я знаеше, но иначе си беше същият. Пруит протегна двете си ръце с дланите напред.

— Виж, Кемрън. Зная какво си преживял, но…

— Така ли? — Кемрън приближаваше бавно към него. — Не мисля така. Мисля, че изобщо не ти е ясно под шапката какво значи да си напълно откъснат. Да те набележат за ликвидиране. За ликвидиране! Как можа, Том? След всичко, което преживяхме заедно! Как можа? Нищо ли не значеха всичките тези години?

Кемрън дойде на две крачки от него. Пламтящите му очи и разкривеното лице показваха намеренията му. Пруит знаеше, че трябва да действува бързо или рискуваше да бъде убит от агент, когото сам беше обучавал. Но закъсня.

— За ликвидиране, мръсник такъв!

Пруит усети удара, силен удар с длан в средата на гръдния му кош. Той го запрати в стената. Свлече се по нея на пода.

— Как можа, Том? Защо?

— О-ох… гърдите ми, спри, Кемрън! Не!

Кемрън сграбчи Пруит за реверите, повдигна го и го притисна към стената. Пусна го и Пруит пак се свлече на пода. Кемрън отиде при полицата до умивалника. На дървена поставка имаше комплект кухненски ножове. Кемрън стисна черната дръжка на един от тях и го измъкна от поставката. Обърна се към Пруит. Безчувствен, студен като лед.

— Ще ти дам нещо, което ти пропусна да ми дадеш. Ще ти дам една минута да се помъчиш да ми обясниш защо постъпи така. — Той погледна часовника си. — Една минута. Часовникът я отброява.

Пруит продължаваше да разтрива натъртената си гръдна кост, докато преценяваше бързо различните варианти. Как би могъл да обясни какво е направил? От една страна, искаше просто да се извини. В крайна сметка вече не е сигурен, че доказателствата срещу Кемрън са валидни. Беше се усъмнил в данните на Хигинс, но знаеше, че не може просто да се изправи и да го каже. Най-вероятно Кемрън щеше да стане още по-подозрителен. Набелязан за ликвидиране, а после изведнъж го посрещам с отворени обятия? Не става. Пруит виждаше, че Кемрън изобщо няма да му повярва. Реши да представи нещата по друг начин.

— Имах основания да постъпя така — започна той. — Не беше нищо лично. Всъщност, ако искаш вярвай, ако искаш недей, това беше едно от най-трудните решения, които съм взимал някога. Виждаш ли, онези години наистина значеха нещо.

Пруит забеляза, че в будните кестеняви очи на Кемрън няма нито страх, нито привързаност, но му се стори, че в тях заискри любопитство. Пруит продължи:

— Представиха ми доказателства. Предприех съответни действия. Съобщенията, които четях, показваха, че ти си убил оперативния си началник и трима поли…

— Бях накиснат! Всичко беше изфабрикувано, за да бъда унищожен заради онова, което знаех.

— Докажи това. — Пруит видя искрица надежда в очите на Кемрън. — Докажи го или ме убий. Ако ми докажеш, ще променя нареждането, но няма да отстъпя пред продажен агент. Предпочитам да умра. Избирай.

Кемрън въздъхна няколко пъти, сетне хвърли ножа в мивката и блъсна юмрук в дланта си. Погледна Пруит.

— По дяволите! Нямам никакви доказателства! Само моята дума и тези рани. — Той нави ръкавите на ризата си. Пруит видя многобройните белези.

— Може да си ги получил и на друго място.

— Така е, но ги получих при срещата ми с Потър. Повечето време се търкалях и лазех по земята. Някой го простреля в гърдите и се опита да стори същото и с мен, но успях да избягам.

Пруит се смръщи и го погледна.

— Защо някой ще иска да направи това?

— Поради онова, което зная. Заради онова, което учените от Атена ми разказаха, преди група главорези да щурмува склада и да ги избие.

Пруит пое дълбоко дъх, припомняйки си противоречието между разпечатката от компютъра на Джордж и съобщението на Хигинс за инцидента.

Кемрън въздъхна.

— Добре, Том. Нека да започна отначало.

Пруит стана, облегна се на стената и продължи да разтрива гръдния си кош.

— Продължавай, Кемрън. Слушам те.

Кемрън се прокашля и започна да разказва всичко, което знаеше — за първата среща с Мари Гийю, за онова, което му съобщиха в склада учените от Атена, за инцидентите в Ботаническата градина и на летището. Говореше тихо и спокойно, с отмерени думи. Когато привършваше, Пруит вече беше затворил очи, изпитвайки угризения. Душата му се изпълни с неистов гняв срещу Хигинс и с горест за младия Джордж. Огънят в стомаха му го прояде.

Париж, Франция

В сини джинси и фланелка под коженото яке Мари Гийю приближаваше хотела, носейки плик с покупки от пазара на няколко преки оттук. Макар и външно спокойна, в главата й цареше хаос. Беше осем сутринта. Четиринайсет часа без никакви вести от Кемрън. Къде си, Кемрън? Успя ли да напуснеш Париж? Намери ли помощ? По дяволите!

Мислите й секнаха, когато забеляза след себе си трима мъже с пардесюта. Откъде се взеха? Тя ускори крачки, мъжете също. Мари хвърли покупките и се втурна към хотела. Други двама, също в пардесюта, вече стояха до входа. Тръгнаха насреща й. Тя спря и погледна назад. Тримата тичаха към нея. Един от тях вдигна в ръка служебната си карта.

— Г-жа Гийю?

Докато приближаваха, Мари разпозна картата. ЦРУ! Хванали са Кемрън и сега идват за мен!

Инстинктивно тя се втурна през улицата. Хората от ЦРУ затичаха след нея.

— Моля ви! Спрете! Вие не разбирате! — викаше единият, но в мислите си тя виждаше само убийците, които преследваха Кемрън край реката.

Свежият утринен въздух изпълни дробовете й, докато тичаше през тясната, засадена с мека трева ивица от другата страна на улицата. Краката я боляха, но тя продължи да тича, дишайки тежко, докато навлезе в малък парк. Дръвчетата от двете й страни се размиха в някаква зелена стена, тя се мъчеше да увеличи дистанцията, но губеше сили, зави й се свят. Не беше в състояние да издържи дълго в същото темпо. Трябва да намали…

Изведнъж силна ръка я сграбчи изотзад и я свали на земята зад редица храсти край дръвчетата. Мари яростно зарита, като с лявата си ръка се мъчеше безуспешно да докопа зад себе си нападателя: я кичур коса, я ухо, може би ще успее да издраска лицето му, да го стисне за гърлото… каквото и да е. Но мъжът притискаше здраво устата й с едната си ръка, а с другата блокираше дясната й ръка.

Вече бясна, Мари почувствува как силните ръце я обръщат.

Животни! Вие сте глутница животни!

Издърпа дясната си ръка и се опита да го издраска по шията, но той бързо парира несръчното й движение с лакът. Все още замаяна от краткото, но изнурително тичане, без да обръща внимание на онова, което говореше човекът от ЦРУ, Мари продължаваше безуспешните опити да ритне или да блъсне агента, който лесно блокира всичките й удари.

— Г-жа Гийю, изслушайте ме! — дочу най-сетне думите му, докато той я държеше за раменете. — Всичко е наред! Кемрън е добре! Дойдохме да ви заведем при него. Той е в безопасност във Вашингтон и скоро вие ще бъдете с него.

Очите на Мари се премрежиха. Помисли, че разсъдъкът й си прави лоши шеги с нея, карайки я да вярва на нещо, което тя така отчаяно се молеше да излезе истина. Упорито не искаше да вярва на ушите си, но ето че пак чу същото.

— Моля ви, изслушайте ме! Кемрън е в безопасност, вие вече също! Успокойте се и ни позволете да се погрижим за вас. Моля ви, г-жа Гийю.

Мари не можеше да се съпротивлява повече. Човекът от ЦРУ победи.

Докато тя отпускаше тялото си, очите й бавно различиха лицето на мъжа — непознато лице, но в очите му имаше състрадание и топлота, а Мари се нуждаеше от нещо, което да я извади от това умопомрачение.

— Всичко ще бъде наред, г-жа Гийю.

Тя склони глава на рамото му и зарида безгласно.

Белият дом

Макар че за трети път вече влизаше в Овалния кабинет, Пруит почувствува как стомахът му се свива, когато се изправи пред един сънен президент, един много сприхав министър на отбраната, пред държавния секретар и председателя на Съвета на началник щабовете. Не успяха да се свържат навреме за заседанието с директора на ЦРУ, който беше в отпуск и ловуваше из планините. Кемрън седеше на един диван до министъра на отбраната. Пруит знаеше, че заеманият от него пост сам по себе си не е достатъчно влиятелен, за да събере с толкова кратко предизвестие тези държавници в една стая. Уважението, което предизвика с действията си по време на предишни кризи, всъщност измъкна президента от леглото. Пруит знаеше, че той цени високо неговото мнение.

Президентът се подпираше на ръба на дъбовото бюро срещу канапетата. Беше в светлосиви памучни панталони и бяло поло. Пруит стоеше встрани пред малка масичка с тринога.

— Господа — започна президентът, — искам да се извиня, че ви вдигам от сън в такова време, но Том ми се обади преди час с доста тревожна информация. Отнася се за бъдещето на НАСА. По-нататък имаш думата ти, Том.

Пруит си пое въздух. Никога не му ставаше по-леко в такива моменти. Два пъти през живота си беше заставал пред лидерите на нацията и двата пъти язвата вцепеняваше гръдния му кош и почти притъпяваше сетивата му. Почувствува как киселините в стомаха му се увеличиха и стисна зъби, но бързо успя да си придаде бодър вид, когато всички в кабинета обърнаха погледи към него.

— Благодаря Ви, господин президент. Господа, вие всички вече сте осведомени за проблемите, с които се сблъсква в космоса совалката на НАСА „Лайтнинг“. Първо, един от главните двигатели отказа при излитането, а после…

— Можем да четем, Том — изведнъж се обади министърът на отбраната Карлтън Стайс. Той размаха поверителната записка, която Пруит лично бе връчил на президента. В нея се описваше подробно сегашното състояние на космическия кораб.

— Моля ви да ме изтърпите, сър.

— Продължавай, Том — каза президентът.

Въпреки стомашните си проблеми Пруит се усмихна в себе си. Казаното от президента означаваше „не го прекъсвай пак, по дяволите, докато не завърши!“

— Благодаря Ви, сър. След по-малко от час се повредиха двигателите на системата за маневриране в орбита, по време, когато трябваше да изведат „Лайтнинг“ на по-висока и по-сигурна орбита. За щастие отказаха, след като тя набра достатъчно скорост, за да достигне все пак някъде между предишната и желаната орбита. Причината не може да бъде точно установена, докато совалката не се завърне на земята и учените от НАСА не получат възможност да ги разглобят и прегледат. Господа, заявявам тук пред вас, че проблемите на „Лайтнинг“ възникнаха не от неправилно функциониране на двигателите, а се дължат на саботаж.

Последва незабавна реакция от слушателите. Министърът на отбраната подхвърли някаква реплика на председателя на Съвета на началник щабовете, а държавният секретар затвори очи и затърка голямото си чело.

После Стайс се обърна към Пруит.

— Том, откъде знаеш това?

— От един от моите агенти, господин министър. Кемрън Стоун.

Пруит погледна Кемрън, после другите в кабинета. Те всички се втренчиха в него, в това число и президентът. Пруит се прокашля и започна историята от самото начало: тайнствената злополука с колата на Клод Гийю, разкритията на Мари Гийю за унищожаването на руския космически кораб, престрелката в хотела, предадената на Кемрън информация от учените на Атена, стрелбата в склада и последвалите инциденти, замесващи пряко ЦРУ. Пруит разказа всичко по възможно най-добрия начин. Завърши с кратко описание на ракетния комплекс на Атена във Френска Гвиана.

В кабинета беше тихо.

— Как, Том? Как можеш да повярваш на подобно нещо без конкретни доказателства? — попита Стайс.

Пруит не трепна и втренчи поглед в министъра на отбраната. Макар че киселините в стомаха му почти притъпиха сетивата му, той се прокашля и се обърна към присъствуващите:

— Господа, представих ви данни, които, изглежда, потвърждават информацията на мистър Стоун. Признавам, че не мога да ви дам неопровержими доказателства, но реалното състояние на нещата в разузнаването е такова, че често не можем да получим подобни доказателства. Обикновено тръгваме от поредица факти. После трябва да градим теории и да ги съпоставяме с тях, докато намерим най-подходящата версия. Възприемаме я и се надяваме, че новите факти ще продължат да се вместват в нея. В този случай трябва да призная, че отначало се колебаех, но след като нашите хора в НАСА ме информираха за проблемите, с които се сблъсква „Лайтнинг“… да, господа, вече беше очевидно, че става дума за нещо изключително сериозно. За момента можем да направим едно от двете неща. Да затворим очи, да не обръщаме внимание и да се надяваме, че НАСА ще се справи сама с положението. Или да приемем ситуацията, каквато е, и да предприемем нещо по въпроса. Избирайте, господа. Аз просто ви запознавам с информацията.

Мълчанието продължи. Пруит забеляза, че Стайс се е втренчил в пода. Беше понагрубил министъра на отбраната.

— Близо ли е до брега онова място във Френска Гвиана? — попита председателят на Съвета на началник щабовете.

— Какво имаш предвид? — осведоми се президентът, преди Пруит да успее да посочи на картата на Френска Гвиана, закрепена с кабърчета на масичката.

— Просто искам да проуча всички наши варианти, господин президент.

Президентът кимна и погледна Пруит, който пристъпи към масичката и посочи крайбрежния град.

— Да, сър, така е. Комплексът е близо до Дяволския остров, на шейсетина километра от столицата Кайена.

— Можем ли да потвърдим разполагането на ракетата?

Пруит се усмихна и извади две спътникови снимки.

— Снимките са точно отпреди час, направени при преминаването на сателита КН-11. Ето ракетния комплекс. — Той посочи някакво съоръжение в дясната част на снимката. — А тук, в центъра, е самата ракета. Моят специалист потвърди, че това е ракетата „Атена V“, която може да извежда полезен товар в геостационарна орбита. Много мощна ракета, сър. И абсолютно надеждна. Тя ще бъде изстреляна точно в 23:35 часа местно време, 22:35 часа наше време. — Пруит погледна часовника си. — Точно след шестнайсет часа и петнайсет минути.

— Боже мой — възкликна председателят на Съвета на началник щабовете. — Трябва да действуваме незабавно, господин президент. Ако информацията на Том е достоверна, както е било в миналото, трябва да действуваме незабавно.

— Ами ако не е? — попита Стайс. — Том разполага единствено с догадки. Няма никакво веществено доказателство, само твърденията на Стоун. С това не искам да те обидя, Стоун.

Кемрън се намръщи.

— Не съм се засегнал. Но бих искал да изтъкна, сър, че Мари Гийю, която е на път от Париж за тук, ще потвърди казаното от мен. Тя самата е учен и присъстваше, когато убиха учените от Атена.

— Известно ни е — Стайс въздъхна и се обърна към президента. — От това, което знаем, сър, Атена се кани да изведе в орбита един много усъвършенствуван спътник за австралийското правителство. Имаме си работа с двеста милиона за спътника и с още трийсет милиона за ракетата. Не можем просто да идем и да унищожим всичко това, нали?

Пруит си пое дъх дълбоко — язвата вече не му даваше мира. Страшно му се искаше да бръкне в джоба за пакетчето с антиацид, но реши да не го прави.

— Догадки ли? Не съм съгласен — отговори той небрежно и колкото може по-сдържано. — Всичко зависи от това как гледате на сведенията, г-н министър. Не вярвам в съвпадения, но станаха твърде много взаимносвързани инциденти, за да не им обърнем внимание и да ги отпишем като случайни. Нека всички си припомним също факта, че „Лайтнинг“ имаше неприятности точно тогава, когато данните прогнозираха, че това ще се случи. По мое мнение проблемите с „Лайтнинг“ са вещественото доказателство, от което се нуждаем. Господа, сведенията тук сочат съвсем определено, че нещо не е наред. Показанията на Кемрън Стоун… и на Мари Гийю… просто обобщават всичко това.

Президентът, Пруит и Кемрън мълчаха, докато останалите проучваха алтернативите и изказваха различни мнения как да се справят с положението.

Накрая президентът стана и отиде до бронираните прозорци, които гледаха към розовата градина на Белия дом. През стъклата се процеждаше жълтеникавата светлина от халогенните прожектори. Президентът просто гледаше навън, вирнал брадичка, с ръце зад гърба си. В кабинета сега беше тихо. Всички знаеха, че е изслушал всичко, което е искал да чуе, и сега формулира своя отговор на кризата.

Президентът се обърна и погледна Пруит.

— Някой уведоми ли НАСА за това?

— Не, сър.

— Ами ФБР? Там знаят ли нещо?

— Двама техници от лабораторията за анализи участвуваха в разследването за откриване на двойния агент, сър.

— Добре. Ще се погрижа съответните хора да научат за тези неща, ако това е пътят, по който ще тръгнем. Междувременно пази в тайна цялата работа.

— Да, сър.

— Том, както винаги, ти обясни ситуацията ясно и стегнато. Чудесно изложение.

— Благодаря, г-н президент.

— Благодаря и на вас, г-н Стоун.

— Няма защо, г-н президент.

— Сега, ако не възразявате, бих искал да обсъдя възможностите за действия с моя щаб. Върнете се в Ленгли. Ще ви уведомя за нашето решение.

— Разбрано, сър.

Пруит остави картата и снимките на масичката, взе куфарчето си и даде знак на Кемрън да го последва.

Затвориха вратата зад себе си. Пруит остави куфарчето и бръкна в джоба си.

— Том?

— Да — отговори той, докато дъвчеше таблетките.

— Мисля, че моето участие в тази работа свърши. Направих, каквото се очакваше от мен. Сега на вас, момчета, се пада да…

— Поостани малко. Кой знае, може да се случи нещо интересно.

— Точно от това ме е страх.

— Както и да е, не бързай. Освен това, ако нещата наистина станат интересни, ще ни е необходима и помощта на Мари.

— Защо и тя? Струва ми се, че вече преживя достатъчно неприятности.

— Тя е работила на площадката в Куру, нали?

— Да, но… почакай малко, Том. Не искам да я излагам на…

— Спокойно. Може да ни потрябва само малко разузнаване на ракетния комплекс, преди да се намесим, ако изобщо се намесим.

Кемрън въздъхна и погледна часовника си. Самолетът на Мари трябваше да пристигне между дванайсет и тринайсет часа.

Международно летище „Дълес“,

Вашингтон, Федерален окръг Колумбия

Кемрън крачеше насам-натам край вратата, докато пътниците слизаха от самолета „ДС-10“ на компанията „Трансуърлд еърлайнс“. Макар и много развълнуван от предстоящата среща с Мари, той като професионалист не показваше външно чувствата си. Пруит беше прав. Колкото и да му се искаше да прекрати участието си в тази операция, проблемът далеч не беше решен. Заговор заплашваше да унищожи бъдещето на Америка в космоса. Кемрън знаеше, че трябва да остане поне още мъничко.

После спря да се разхожда и се обърна към вратата. Очите, лицето й. Видя я да се усмихва, щом го забеляза, и тя се втурна покрай сепнатите пътници в ръцете му. Кемрън затвори очи и пое дълбоко дъх, чувствувайки тялото на Мари, прилепнало към неговото. Нямаше нужда от думи.

— Толкова се страхувах — прошепна тя накрая в ухото му. — Не знаех дали ти…

— Ш-шт. Добре съм, Мари, а и ти също.

— Не знаеш какво ми беше да…

— Не се тревожи. Вече няма да те напускам. Обещавам.

Мари го прегърна силно. Кемрън не се възпротиви. Логиката може да почака, докато душата му се облива в любов, каквато не бе изпитвал близо две десетилетия.

12.

На борда на „Лайтнинг“

В херметическата камера между средната палуба и товарния отсек Кеслър помагаше на Джоунс да облече скафандъра за работа в космоса, който им осигуряваше не само термична защита извън кораба, но ги предпазваше и от микрометеорити. Обикновено астронавтите си слагаха сами тези скафандри в космоса, но Кеслър смяташе, че не е зле да помогне на Джоунс при първото му обличане в условията на безтегловност. Костюмът имаше три части — подплата, херметически скафандър и система за осигуряване на жизнеспособна среда.

Джоунс не се нуждаеше от помощ, за да влезе в подплатата, която външно приличаше на дълга ватенка. Тя беше направена от еластична синтетична тъкан с вплетени в нея пластмасови тръбички с вода за охлаждане на тялото.

Джоунс пое от една маска последната глътка чист кислород. Едночасовата процедура на вдишването му, преди да излезе в открития космос, бе необходима, защото нормалната атмосфера в кораба съдържаше 79 процента азот и 21 процента кислород при налягане, равно на налягането при морското равнище. За по-голяма маневреност обаче херметическият скафандър работеше с чист кислород при много по-ниско налягане. Процедурата изчистваше азота от кръвоносната система и не му позволяваше да образува мехурчета, които могат да предизвикат гадене, спазми и силни болки в ставите.

Кеслър държеше долната част на скафандъра, докато Джоунс напъха крака в него. После Джоунс хвана металния пръстен, който съединяваше двете половини на скафандъра, докато Кеслър взе горната част от поставката зад гърба му.

— Готов ли си?

— И още как.

Кеслър му нахлузи скафандъра почти като фланелка. Джоунс пъхна ръце през дупките, докато той се люшкаше около раменете му.

— По дяволите! Екстра работа. Къде-къде по-лесно, отколкото долу, където бродят бизони.

Кеслър се усмихна. Обличането на 113-килограмовия скафандър на земята беше адски трудно, но в състояние на безтегловност ставаше проста работа. Кеслър съедини двете му части с металния пръстен.

— Как се чувствуваш?

— Страхотно. Просто страхотно. — Джоунс се раздвижи из камерата, пробвайки гъвкавостта на скафандъра.

Кеслър му надяна ръкавиците и ги прикачи към ръкавите. Джоунс размърда пръсти.

— Бива ги.

— Добре. Обърни се. Трябва да ти сложа осигурителна система. — Кеслър взе от поставката приличащата на раница апаратура, която поддържаше кислорода, налягането и вентилацията на скафандъра. Прикачи я към гърба на Джоунс и свърза няколко тръбички със скафандъра. После отиде пред Джоунс.

— А сега да ти надяна капелата. Стой мирен. — Кеслър нахлупи на главата му плътно прилепваща шапчица с микрофон и слушалки в нея. — А това е, ако ожаднееш. — Пъхна вътре тубичка с вода, която имаше тръбичка с клапан, отварящ се при всмукване.

— Благодаря, но да ти кажа правичката, май предпочитам „Джак Дениълс“[1].

— Да не искаш да кажеш, че си неспокоен?

— Не съвсем, но точно сега ми се струва, че бих дал лявото си мъдо за една цигара.

— Съжалявам, приятелю. Присъствието в космоса налага някои лишения.

— И още как! Добре, хайде да задвижим това кутре.

Кеслър прикачи към предницата на скафандъра индикатора и контролния уред на осигурителната система и я включи. По пластмасовите тръбички в подплатата потече студена вода, системата започна да впръсква кислород и се опита да създаде налягане в скафандъра.

Кеслър постави шлема на Джоунс, завинти го на мястото му, направи същото с ръкавиците. Вече херметически затворен, в скафандъра бързо се установи необходимото налягане. Тогава Кеслър увеличи двойно налягането и прекъсна достъпа на кислород. Изчака шейсет секунди, преди да се увери по уреда на гърдите на Джоунс, че налягането не спада повече от допустимото. Доволен, той възстанови притока на кислорода и изравни наляганията в скафандъра и в камерата. Погледна часовника си.

— Остават още трийсет минути.

— Добре — отговори Джоунс.

Кеслър взе използваната от Джоунс маска и задиша чист кислород. Спазваше разпоредбите на НАСА, според които резервният астронавт също трябва да е готов за излизане в космоса, ако се наложи.

След половин час Кеслър свали кислородната маска и бавно намали налягането в скафандъра на Джоунс. Прикрепи към шлема му козирка, която предпазваше от топлина, светлина и удари. Накрая сложи точно над козирката една тв камера.

— Готов си.

— Зная, ама ти не си. По-добре върни незащитеното си дупе в модула за екипажа. Аз съм готов за излизане.

— Слушай. Внимавай с този РРД — рече Кеслър. Имаше предвид раничния реактивен двигател, който струваше 15 милиона долара и гарантираше напълно автономно придвижване в космоса. — Предполага се, че е много по-чувствителен от оня, който изпробвахме в басейн. Там срещахме съпротивлението на водата. Тук няма нищо, което да противостои на движенията ни.

— Прекаляваш с тревогите. А сега ще ме пуснеш ли да обиколя кораба и да видя дали сме във форма?

Кеслър потупа Джоунс по рамото.

— Внимавай, това не е шега работа, човече. По-късно.

— По-късно.

Кеслър мина през полукръглия проход към средната палуба и затвори люка от алуминиева сплав. Издигна се през един от отворите, свързващи палубата с пилотската кабина, понесе се през нея и застана пред контролното табло.

Щракна ключа за разгъване на антената. Тя се разпъна под ъгъл 67 градуса спрямо кораба, а параболичната чиния с диаметър 90 см се завъртя към най-близкия сателит в геостационарна орбита от Системата за контрол и обработка на данни.

Кеслър кимна, когато видя на таблото светещата лампичка, потвърдила разгъването на антената. Сега „Лайтнинг“ имаше връзка в специалния обхват с Хюстън чрез наземната станция в Уайт Сендз.

Кеслър превключи на честота 259.7 мегахерца, което осигури контакта между Джоунс, „Лайтнинг“ и Хюстън.

— Как се чувствуваш, Текс?

— Всички системи изглеждат нормално. Подготвям се за излизане в космоса.

— Чакай. Да проверим видеосигнала от теб.

— Камерата е включена — отговори Джоунс.

Кеслър изключи всички камери на борда освен неговата и погледна двата черно-бели телевизионни монитора на съседното табло. Включи горния.

— Получавам добър ясен образ от камерата на Джоунс, Хюстън. Вие виждате ли го?

— Прието, „Лайтнинг“. Образът е кристалночист.

— Прието, Хюстън. Не бързай, Текс. Помни да се придържаш към нещо, докато стигнеш до РРД.

— Не се тревожи, Майк.

— „Лайтнинг“, тук Хюстън. Джоунс, слушай Кеслър. Действай извънредно внимателно, защото това е първата ти разходка в космоса.

— Ъ, разбрано. Е, потеглям… О, човече! Страхотно е. Какво усещане!

— А сега затвори люка зад себе си и внимавай — обади се Кеслър. — Вземи РРД и го прикрепи към гърба си. — Кеслър видя как Джоунс леко заплува към единия от двата ранични двигателя и го огледа, преди да залепи гръб към него.

— Прикрепвам го… готово! Добре, да включим това кутре.

Кеслър наблюдаваше как Джоунс посегна с лявата ръка към ключа отдясно над рамото му. Лампичката светна. Двигателят изглежда беше наред.

— Всички системи нормални — отбеляза Джоунс. — Първо ще проверя двигателната секция, после ще огледам отдолу.

— Прието — обади се Хънтър от контролната кула в Хюстън. — Първо проверка на главните двигатели, последвана от оглед на СМО и отдолу.

Кеслър погледна черно-белия екран на монитора.

— Готов за работа в космоса.

— Тръгвай, Текс.

Джоунс леко заплува към задната част на кораба. Кеслър забеляза, че той се движеше необичайно бавно. Добре. Текс действува предпазливо.

Джоунс достигна опашката и я обиколи, насочвайки камерата към главните двигатели на „Лайтнинг“.

— По дяволите! Виждате ли това, момчета?

Кеслър затаи дъх за миг, когато разбра колко близко са били до пълна катастрофа. Главен двигател номер едно беше разрушен заедно с по-голяма част от сопловата секция, включително защитните плочки около него. Совалката, изглежда, бе стигнала дотук само с два главни двигателя и с двата по-малки маневрени.

— Хюстън, там ли сте? — обади се Джоунс.

— Ъ, чуваме те. Все още сме тук.

— Нещо да кажете?

— Още не. Можеш ли да дадеш в по-едър план?

Кеслър видя през прозорците, че Джоунс изчезна зад „Лайтнинг“ Погледна отново монитора. Камерата се фокусира на мястото, където беше преди двигател номер едно. Сега там се виждаха само разпокъсани тръби и висящи кабели.

— Не мога да отида по-близо.

— Задръж така.

— Дяволски горещо е, Хюстън. Изглежда, че една от турбопомпите е отишла по дяволите.

— Да, виждаме. Можеш ли да кажеш коя — за течния водород или за течния кислород?

— Не мога да си спомня коя беше по-малката, но е взривена по-голямата. Другата все още е цяла.

— Това е помпата за течен водород.

— А бе, дяволски деликатни съоръжения са. Струва ми се, че рано или късно щеше да стане нещо.

Кеслър се намръщи. Джоунс беше прав.

— Хюстън, тук „Лайтнинг“. Имате ли някакви идеи, момчета? — попита Кеслър.

— „Лайтнинг“, току-що прегледахме документацията за техническата поддръжка на главните двигатели. И трите са изпробвани за по хиляда секунди всеки, преди да бъдат инсталирани на кораба. Миналата седмица 20-секундната проба не е показала нищо нередно. Ако съдим по начина, по който се взриви номер едно, сега можем да допуснем само, че вероятно турбопомпата е прегряла, а може би перките просто са се откъснали поради претоварването. Повтарям, това са само догадки. Няма да знаем със сигурност причината, докато не извършим цялостен преглед.

Кеслър въздъхна.

— Джоунс, моля насочи сега камерата към левия маневрен двигател.

Кеслър видя на монитора образа му. Той изглеждаше нормално.

— Не виждам нищо нередно тук.

— Дай в по-едър план.

Джоунс се намести между соплото и вертикалния стабилизатор.

— Съжалявам, момчета, но тук няма никаква видима повреда.

Кеслър доближи на сантиметри от екрана. Всичко изглеждаше нормално. Термичните плочки наоколо бяха непокътнати.

— Как е, Хюстън? — попита Джоунс.

— Ще трябва да продължим диагностиката. Дай ни изглед отдолу.

— Добре… о, по дяволите!

Кеслър видя как образът на екрана се завъртя. Беше се случило нещо.

— Текс, как е при теб? Текс?

— О, боже мой! Не мога да контролирам това нещо!

Кеслър не виждаше пряко Джоунс, който беше зад „Лайтнинг“. На екрана совалката се въртеше около оста си и се отдалечаваше. А това означаваше, че и Джоунс се превърта и се отдалечава, губейки очевидно контрол. Кеслър най-сетне го видя над опашката да се върти във всички посоки.

— Затвори очи. Отпусни се!

— Какви ми ги плямпаш, човече! Тази играчка тук си е наумила нещо. Ръцете ми дори не са на проклетите ключове, а двигателят беснее. Какво става, по дяволите?

— Джоунс, тук Хюстън. Изключи РРД. Изключи го!

Кеслър видя онова, от което се опасяваше. Джоунс, все още превъртайки се, се носеше право срещу „Лайтнинг“. Господи! Ще се размаже в кораба!

— Текс! Изключи го! Господи, моля те, изключи го!

— По дяволите! Опитвам се, опитвам се!

Кеслър успя да види как Джоунс блъскаше бясно с лявата ръка по контролното табло над дясното си рамо, мъчейки се да завърти ключа, преди да изчезне от очите му. Кеслър незабавно премести погледа си върху екрана. Соплото на левия маневрен двигател се виждаше все по-голямо.

— О, господи. Не-е-е! — изкрещя Джоунс.

Екранът угасна.

— Текс?… Текс?… Текс! О, господи!

— „Лайтнинг“, какво става? Нашият екран току-що угасна. Виждаш ли Джоунс?

— Току-що се блъсна в соплото на левия маневрен двигател. РРД още е включен. Той се върти и се отдалечава от совалката! — Кеслър виждаше през прозорците как Джоунс продължава да се премята във всички посоки и пак започна да се отдалечава от „Лайтнинг“.

— Проклетият двигател! — Кеслър свали шлемофона, спусна се на средната палуба, херметизира камерата и влетя в нея. Действуваше бързо, затвори вътрешния люк, за секунди се съблече, сложи подплатата. Посегна към долната част на скафандъра и го навлече до кръста си. Сетне намъкна горната му част и съедини двете половини с металния пръстен.

— „Лайтнинг“? Какво става? Какво е състоянието на Джоунс? Движи ли се?

Кеслър едва чу от високоговорителите гласа на Хънтър, сетивата му бяха притъпени от внезапния прилив на адреналин в кръвта му. Всяка секунда беше ценна. Всяка проклета секунда. Преди години беше подвел Джоунс в Ирак. Твърдо бе решил да не повтаря това. Като командир на полета той носеше отговорност за кораба и за екипажа му. Джоунс беше неговият екипаж.

Кеслър опря гръб в своя раничен двигател и го привърза, като премести контролното табло на гърдите си. Ръкавиците, ръкавиците… Огледа поставката вляво.

Ето ги!

Той завинти ръкавиците, сложи шапчицата с микрофона и включи раничния двигател. Взе шлема и го намести, завинти го, погледна контролните уреди на гърдите си. Беше готов за работа. Кеслър спусна козирката на шлема.

— „Лайтнинг“, тук Хюстън. Моля за потвърждение. „Лайтнинг“? „Лайтнинг“? По дяволите, Майкъл. Отговори ми!

— Тук съм, шефе — отговори той. — Тръгвам след него.

— Не още. Не си напълно готов с дишането.

— Зная, шефе, но нямам избор. Той се отдалечава!

— Тогава внимавай много. Опитай се да минеш с минимум усилия. Не дишай много бързо, защото може да повърнеш в скафандъра.

— Прието.

Кеслър си наложи бързо да преодолее липсата на ориентация, типична за онези, които за пръв път излизат в космоса. Голяма част от южноамериканския континент сякаш висеше над главата му, когато погледна нагоре през козирката отворените врати на товарния отсек.

— Не се изнервяй, Майкъл. Дишай бавно кислорода. Нека тялото ти привикне бавно с него. Задържай го по възможност повече и издишвай бавно — обади се Хънтър.

— Опитвам се, шефе. Излизам.

Кеслър се измъкна от товарния отсек. Огледа се, но не видя Джоунс. Озадачен, той се придвижи на трийсетина метра нагоре и вдясно от совалката. Все още никаква следа от него. Спусна се на петнайсетина метра под „Лайтнинг“. Ето го! Една бяла фигура. Все още въртяща се безконтролно. Липсващите плочки от долната част на „Лайтнинг“ го разсеяха за миг, но логичният му ум бързо постави нещата на място. Първо стигни до Текс, после се тревожи за липсващите плочки.

Кеслър приближи на три метра от Джоунс. Забеляза, че раничният му двигател, изглежда, не работи, вероятно изчерпал запаса от сгъстен азот. Няма видима повреда по скафандъра. Все още херметизиран. Козирката е цяла, значи и шлемът не е повреден. Кеслър задиша по-леко. Обнадежди се.

Бавно доближи своя въртящ се приятел.

— Шейсет сантиметра… трийсет сантиметра… допир, о, по дяволите! Движението на Кеслър напред накара Джоунс да се разклати. На свой ред въртенето на Джоунс завъртя и Кеслър по посока на часовниковата стрелка. За миг пред погледа му се изнизаха земята, космосът, корабът и Джоунс, които си сменяха местата, докато той се отдалечи, въртейки се неудържимо във всички посоки.

Кеслър загуби ориентация, виеше му се свят. Опита се да се съсредоточи и да си припомни часовете в тренажьора. Ръцете му трескаво заопипваха раничния двигател, но обърканият му ум не можеше да реши в каква посока да посегне. Дишането му се учести. Опитваше се да овладее все по-силното гадене.

— Затвори очи! Затвори ги и задръж дъха си. Припомни си подготовката — чу Кеслър думите на Хънтър по радиото, но започна да го обхваща паника. Совалката сякаш се отдръпваше все по-далеч и по-далеч.

— По дяволите, Майкъл! Наредих ти изрично. Затвори очи и се отпусни. Имаш достатъчно сгъстен азот за връщане. Вдишай бавно, задръж няколко секунди, издишай бавно. Съсредоточи се!

Гласът на Хънтър вдъхваше увереност. Макар предназначен за придвижване в радиус 90 метра от кораба, раничният двигател можеше да го върне и от по-голямо разстояние. Докато пред очите му трепкаха и се смесваха образите на земята и космоса, Кеслър успя да почерпи сили от подготовката в НАСА и си наложи да направи нещо, което инстинктивно отказваше: затвори очи. Моментално всичко изчезна, сякаш някой спусна рязко тежка врата пред него, изолирайки го от ненадейно обхваналата го лудост. Спокойствие. Очите му спряха да регистрират движение, мозъкът заработи отново, тялото се отпусна. Дишането на Кеслър се нормализира.

— Затворих очи.

— Браво, Майкъл — каза Хънтър. — А сега слушай внимателно. Виждам те съвсем ясно чрез една от камерите в товарния отсек. Въртиш се по посока на часовниковата стрелка веднъж на всеки десет секунди. Парирай с 2-секундно включване на двигателя.

Кеслър едва не отвори очи да посегне към контролното табло, но се сдържа. Пипнешком той включи двигателя. Хиляда и едно… хиляда и две. Изключи го.

— Добре, Майкъл. Сега ти се превърташ и назад с по-малка скорост… хм-м, горе-долу веднъж на минута. Една секунда ще те оправи.

— Разбрано — отговори Кеслър, докато започваше да си връща увереността. Изпълни нареждането на Хънтър и включи двигателя.

— Добре, а сега какво?

— Отвори очи.

Кеслър ги отвори. Господи! Успя да промълви само това, когато разбра колко много се е отдалечил за толкова малко време. „Лайтнинг“ се виждаше като бяла пръчица, не по-дълга от няколко сантиметра. Джоунс се носеше на около петнайсетина метра от него и се превърташе по-бързо.

Кеслър реши да действува другояче. Приближи се на около метър и половина. Откачи висящия отстрани на раничния си двигател специален триметров шнур с щипки в двата края. Защипа едната за собствения си двигател и се доближи още малко до Джоунс. Посегна към средата на скафандъра му и успя да прикачи другата щипка към един от неговите ремъци.

Обърна се бавно и започна да го тегли обратно към совалката. Шнурът неутрализира въртеливото движение на Джоунс.

Кеслър погледна към „Лайтнинг“, прецени разстоянието и реши да включи двигателя за четири секунди. Направи го, усети придърпването, после бавно започна да тегли Джоунс към совалката. Насочи двигателя така, че да закара него и „товара“ му към товарния отсек на кораба.

Почти пристигнахме, помисли Кеслър, когато Джоунс се блъсна леко във вътрешната стена на отсека. Кеслър откачи двигателя на Джоунс и забута тялото му към отворения люк, който водеше към херметичната камера. Отвърза и своя двигател и притегли Джоунс вътре. Затвори люка и отново херметизира камерата. Съблече скафандъра си, махна ръкавиците и шлема на Джоунс. Очите на пилота бяха затворени. Кеслър сложи пръст на носа му. Дишаше. Забеляза рана на челото му. Сигурно е от шлема при удара в стената на отсека — тогава е загубил съзнание.

Доразсъблече Джоунс и видя синини по ребрата. По дяволите! Счупени ребра. Намръщи се, но не беше изненадан. Джоунс се блъсна в совалката при голяма скорост. Имаше късмет, че остана жив. Кеслър облече удобния син комбинезон, стори същото с Джоунс. Отвори вътрешния люк, внимателно го издърпа на средната палуба и затвори люка зад тях.

— Хюстън, тук „Лайтнинг“. Чувате ли ме?

— Как е при теб, Майкъл? Как е Джоунс?

— Джоунс е наранен. Има рана на главата и, както мисля, счупени ребра. Диша равномерно, пулсът му е добър. Ще го превържа и няма да му позволявам да мърда.

— Разбрано, „Лайтнинг“. Внимателно със счупените ребра. Може да му пробият белите дробове.

— Разбирам. Видях също, че липсват няколко черни плочки отдолу. Сигурно са се откъртили при експлозията. Това е лошо.

— За колко точно плочки става дума?

— Ъ-ъ, май са десетина.

— Ще трябва да установим дали може да се справите сами с такава голяма повреда.

Кеслър сви рамене. Отговорът не го изненада.

НАСА обръщаше все по-малко и по-малко внимание на комплектите за ремонт още от първите дни на совалката, когато при пробите плочките падаха масово поради слаби лепила. Оттогава бяха разработени по-качествени смеси, които подобриха надеждността на термичния щит до такава степен, че при нито един полет на совалката не се наложи да ремонтират или подменят плочки в космоса. По тази причина Кеслър се съмняваше, че епоксидната пяна в ремонтния комплект на „Лайтнинг“ ще бъде достатъчна за запълването на десетина големи дупки.

— Я кажи, Майкъл, кога за последен път си спал повече от няколко часа?

— Деня преди старта.

— Почини малко. Ще те събудим след няколко часа.

— Прието, Хюстън.

Кеслър почисти раната на главата на Джоунс и я превърза. С ребрата беше по-трудно. Реши да не ги пипа засега. Стига да не се движи, дробовете му няма да пострадат.

Кеслър замъкна Джоунс до един от спалните чували, напъха го в него и дръпна ципа. Щеше му се да направи още нещо за приятеля си, но се страхуваше да не навреди повече, ако се опита.

— Приятни сънища, Текс.

Кеслър се сви на другата койка и се опита да заспи, но безуспешно. Твърде много въпроси измъчваха ума му. Първо експлозията на главен двигател номер едно, после отказът на маневрените двигатели, а сега и раничният на Джоунс. Той въздъхна. За оглед на другите ще трябва да се чака до завръщането на земята, но на раничния…

Кеслър скочи от койката, отиде в херметичната камера и надяна скафандъра. Върна се в товарния отсек, където беше оставил двигателя на Джоунс.

Той имаше двайсет и четири отделни сопла. Дванайсет основни и дванайсет резервни. Това означаваше, че двайсет и четири тръбички излизат от резервоарите с азот, затваряни от двайсет и четири клапи. Начинът, по който Джоунс загуби контрола върху него, говореше, че сигурно повече от едно сопло е отказало. Освен това азотното гориво, което при „нормални“ условия трябваше да стигне за няколко часа, се беше изчерпало за минута. Тези два факта му подсказаха, че нещо е предизвикало бързото изтичане на сгъстения азот от резервоара. Нямаше друго обяснение. Или това, или няколко клапи са отказали едновременно.

Кеслър погледна към мястото, където се събираха всички жици, преди да се разпръснат към различните клапи.

Какво е това, по дяволите!

Кеслър примигна два пъти, когато видя малкия часовников механизъм, прикрепен към електрическата верига.

Часовников механизъм? Защо? После разбра и по тялото му пролазиха студени тръпки. Със задействуването на този механизъм веригата се стопяваше.

Боже мой!

Кеслър пое дълбоко дъх, задържа го, после издиша.

— Хюстън? Тук „Лайтнинг“.

— Майкъл? Нали трябваше да спиш.

— Хюстън, страхувам се, че имам куп лоши новини за всички ни, най-вече за нас двамата тук.

— Какво има, „Лайтнинг“?

— Някой е повредил нарочно двигателя на Джоунс.

— Какво? Повтори, „Лайтнинг“.

— Саботаж, Хюстън. Открих часовников механизъм в раничния двигател на Джоунс. Сега проверявам моя. — Посегна към него и бързо отвори задния капак. Вече знаеше какво да търси. Нищо. — Моят, изглежда, е чист, Хюстън. Мисля, че е най-добре да потегляме обратно, колкото е възможно по-бързо.

— Така мислим и ние тук долу, „Лайтнинг“, особено в светлината на онова, което току-що си намерил. Трябва да получим отговор до няколко часа по въпроса с плочките. Междувременно почивай. Това ти е необходимо.

— Разбрано, Хюстън.

— Ще те събудим след пет часа. Приятни сънища.

— Да, добре. — Кеслър се върна в херметичната камера.

Куру, Френска Гвиана

Вандерхоф запрати броя на „Ню Йорк таймс“ в стената. Първоначалният му план беше пропаднал. „Лайтнинг“ беше успяла някак си да влезе в орбита, но макар че в печата не се споменаваха никакви проблеми, той знаеше, че совалката е повредена. Сигурно е така. Не можеше да има грешка със саботажа на главния двигател. Сигурно е извън строя. НАСА много умело потулваше това. Вандерхоф беше сигурен също, че резервният вариант за повреда на маневрените двигатели е направил почти безизходно положението на совалката.

Той стана от кожената кушетка и отиде до прозорците зад бюрото. Разтърка очи и погледна часовника си. Беше два и половина следобед.

Вторачи поглед в ракетата „Атена V“, която беше почти готова за старт. Тя ще бъде последният гвоздей в ковчега на НАСА.

Кимна, представяйки си заглавията в „Таймс“. „Лайтнинг“, провалът на десетилетието, веднага след историята с телескопа Хъбъл. Целият свят накрая ще разбере, разсъждаваше той, че НАСА просто не разполага с необходимите средства за предотвратяването на нещастни случаи. Никой няма да заподозре, че има нещо, ако „Лайтнинг“ бъде унищожена. Вандерхоф беше уверен, че ако учените от НАСА докопат совалката, саботажът ще бъде разкрит; но това, реши той с присвити устни, няма да стане. „Лайтнинг“ никога няма да се добере до земята.

Обърна се и погледна още веднъж ракетата на Атена. Девет часа, помисли си той. Девет часа и всичко ще свърши.

Намръщи се. Оставаше проблемът с Хигинс. Служителят от ЦРУ беше загазил. Обаждането му по телефона предишната вечер беше тревожно. Дебнеше го шефът на тайната служба и Вандерхоф знаеше, че ако го пипнат, Хигинс може да провали директно цялата мрежа. Верижната реакция след подобно разкритие ще бъде страхотна. Цяло десетилетие на планове и инвестиции, за да стане Европа единствената свръхсила в света към края на века, ще пропадне в момента, когато европейските лидери открият такава конспирация, осъществявана под носа им. Не, Хигинс беше станал ненужно бреме… затова след като говори с него, Вандерхоф проведе още един телефонен разговор. Така се налагаше. Нямаше нищо лично, помисли си той. На първо място са плановете на ЕИО за бъдещето на Европа в космоса.

Вашингтон, Федерален окръг Колумбия

Хигинс вървеше към мястото на срещата, където хората на Вандерхоф ще чакат, за да го измъкнат. Щяха да инсценират смъртта му. Никой нямаше да търси умрял човек. Идеята беше на Хигинс и Вандерхоф я хареса. Чисто, професионално, сигурно. Вместо Хигинс ще бъде подхвърлено друго тяло. Обезобразен, овъглен труп без никаква възможност да бъде разпознат. С него ще бъдат личните вещи на Хигинс. Ще се погрижат никой да не успее да идентифицира трупа по зъбите. Иначе той нямаше никакви особени белези по тялото, които да накарат някого да се усъмни, че подхвърленият труп не е неговият.

Хигинс беше най-впечатлен от факта, че Вандерхоф щеше да свърши тази работа за толкова кратко време. Той наистина беше подценил възможностите на германеца. Но това нямаше значение. След по-малко от двайсет и четири часа щеше да се наслаждава на живота в някое от южноамериканските имения на Вандерхоф, обкръжен от всичко, каквото поиска, за едно охолно съществуване. Това беше наградата, че е рискувал живота си за ЕИО и Атена. Лидерите на ЕИО ще се погрижат за него.

Той приближи до занемарена, изоставена постройка от червени тухли в един от най-забутаните райони на Вашингтон — склада, където местният човек на Вандерхоф му беше наредил да отиде.

Облечен в сив анцуг и с гуменки на краката, Хигинс мина през големия отвор отпред, където някога е имало плъзгаща се врата. Носеше куфарче с малко лични вещи, които не можеше да не вземе. Не беше теглил нищо от банковите си влогове. С Вандерхоф нямаше да му трябват пари. Освен това така никой няма да заподозре нещо нередно. Просто изчезнал, а после в един от най-запуснатите райони на града намират някакъв труп. Трупа на Хигинс. Той нямаше семейство — нито съпруга, нито деца. Чисто, простичко, великолепно бягство. Не оставяше зад себе си нищо, което да му липсва, но с Вандерхоф го чакаха маса неща.

Присви очи и погледна единствената крушка в другия край на мрачното и влажно помещение. Тя светеше над малка маса. Той се намръщи и тръгна към нея. Не носеше никакво оръжие — още едно от нарежданията на Вандерхоф. Хигинс разбираше, че това е логично. Не правѝ нищо, което може да предизвика подозрение.

Хигинс забеляза някакви варели покрай лявата стена на иначе празния склад, в който вероятно през зимата търсеха подслон бездомници. Видя на масата куфарче.

Странно, помисли той. Приближи и се огледа. Нищо.

Погледна отново черното кожено куфарче и залепената на него бележка. На нея пишеше да потърси вътре нареждания, докато групата за наблюдение се увери, че никой не го следи.

Хм-м… Когато поиска, реши той, Вандерхоф може да бъде извънредно предпазлив. Той вдигна капачките на ключалките и отвори куфарчето.

Сетивата му регистрираха силната експлозия, за частица от секундата съзря огън. После вече не виждаше и не чуваше нищо, но изпитваше страхотна болка. Опита се да раздвижи ръце и да се обърне, но не можа. Краката му се подгънаха, помъчи се да спре с ръце падането, но ръцете му ги нямаше. Горещината стана непоносима. За щастие започна да губи съзнание. Потъна в мъчителна парлива болка, докато буйните пламъци погълнаха обезобразеното му тяло.

Някъде над Карибско море

Замаян и напрегнат, Пруит пак изпитваше унизителната агония от гаденето над алуминиевото биденце в тоалетната на самолета.

— О, господи — мънкаше той, докато до гърлото му се надигаше само жлъчна течност. Не се опита да я задържи. Очите му се насълзиха, когато от миризмата му се повдигна още веднъж.

Кемрън почука на вратата.

— Добре ли си, Том?

— А… да… добре съм… случва се все… о, по дяволите!

Кемрън чу гъргоренето в гърлото на Пруит и реши да не го безпокои. Върна се на мястото си до Мари.

— Добре ли е той? — попита тя.

— Стомахът му май вече не понася пътуване със самолет. Язвите му го изяждат.

— О, господи. Това е ужасно. Трябва да отиде на лекар.

Кемрън се усмихна.

— Не и Том Пруит, доколкото го познавам. По-скоро ще умре, отколкото да иде на лекар.

Кемрън чу, че вратата на тоалетната се отвори.

— Оправи ли се? — попита той Пруит.

— По дяволите, тези идиотски самолети… прощавай за израза, Мари — промърмори Пруит, докато се отпусна на мястото си през няколко реда от техните. В самолета нямаше други пътници освен тях.

Кемрън поклати глава и погледна зачервените очи на Мари.

— Няма да е зле да поспиш, докато можеш.

Тя кимна, вдигна облегалката за ръката помежду им, облегна глава на рамото му и затвори очи. Кемрън чувствуваше равномерното й дишане. Мари. Единственият човек, който знаеше миналото му, и досега Кемрън все още се чудеше какво го накара да й го разкаже. Може би се опитвам да облекча болката си, като го изкарвам наяве? Като го споделям с някой, който ще разбере? Някой, който може би се интересува от това?

Гледаше ясното небе, докато летяха над Мексиканския залив. Мексико, замисли се той. Въпреки онова, което повечето хора разправяха за големия им съсед на юг, Кемрън беше харесал годините там много повече от времето, прекарано във Виетнам, в ада, където всички се затваряха в себе си, без да знаят кому да вярват, и се мъчеха да не завързват приятелства.

Във Виетнам смъртта като че ли дебнеше зад всеки ъгъл, зад всеки храст. Американските войски привикнаха да изпращат мъртвите си. Всичките в специални чували и с етикети с имената им, готови за безмълвното завръщане. Колко много от приятелите му си дойдоха у дома по този начин.

Кемрън погледна часовника си. След час пристигат във военновъздушната база „Хауърд“ в Панама, където отряд от специалните части ги очаква да чуе инструкциите на Пруит.

Кемрън въздъхна и продължи да гледа синьото небе, докато в мислите си се върна към Мари, красивата непозната, която така рязко нахлу в живота му и буквално го преобърна. След Лан Ан не бе се чувствувал толкова спокоен в присъствието на някой друг. Между тях положително имаше някакви флуиди. Тя разбираше как се чувствува той. Онзи Клод Гийю наистина е бил щастлив човек.

Тези мисли избледняха в момента, когато Кемрън притвори очи. Миналото отново го навести. Образът на Мари бе изместен от лицето на Скергън. Умоляващите очи прорязаха душата му. Тръгвай, Кемрън…

[1] Марка уиски — Б.пр. ↑

13.

Зоната на Панамския канал

Денят беше горещ и влажен, небето ясно. Стиснал здраво специалния вариант на автомата „Колт Командо“, старшина Франсиско Ортис бавно и предпазливо си пробиваше път сред гъстата гора. Преди всяка стъпка той внимателно оглеждаше плътната зеленина наоколо — проверяваше дали нещо не се вписва добре в обстановката: необичаен шум, следи от боти, счупени под неестествен ъгъл клонки.

Нищо.

Доволен, той направи още една крачка, приведен ниско, опипвайки леко земята с върха на ботата си, преди да стъпи. Напрежението в тънките му, но мускулести крака беше огромно, ала все още поносимо. Ортис служеше в седми оперативен отряд „Делта“[1], която се състоеше от доброволци от зелените барети, 82-ра въздушнодесантна дивизия и рейнджъри[2], специално обучени за война в тропическите джунгли. „Делта“, която наброяваше над сто души, се делеше на извънредно маневрени взводове.

Взводът на Ортис го следваше на петнайсетина метра. Животът на другите четиринайсет души зависеше от това дали той ще си свърши добре работата. Ортис беше очите и ушите на своя взвод, който носеше кодовото име „Мамбо“

Старшината надуши нещо чуждо, но не беше сигурен какво е. Той спря, вдигна лявата си ръка, свита в юмрук, и безшумно се смъкна на земята.

Кое от сетивата му беше открило нещо? Беше ли го видял, чул или подушил? Ортис не знаеше, но беше уверен, че пред него нещо не се вписва в естествената среда. Изчака няколко секунди, сетне бавно, почти незабележимо се отлепи от земята в присвита поза.

Ето пак. Този път реши, че това е звук, едва доловим от люлеещите се клонки на близкото палисандрово дърво. Ортис се усмихна. Който и да е отпред, е отракан, но не дотам, че да се изплъзне от тренираните му уши. Франсиско беше положил много усилия, за да развие в еднаква степен всичките си сетива. Повечето от бойците в джунглата разчитат най-вече на едно от тях за сметка на останалите. Ортис знаеше, че това ограничава възможностите им да се нагаждат към различни бойни условия. Нощем, дори когато носеше очила за нощно виждане, Ортис разчиташе още на слуха и на обонянието си. Много трудно е да откриеш в тъмното враг, който стои неподвижен в гората, дори с очилата „Сопелем ТН2–1“, които използваше Ортис. Но неприятелят може да предизвика лек шум или тялото му да излъчва мирис, и това щеше да бъде доловено от Ортис. Франсиско полагаше всички усилия да не свиква с електронните уреди, използвани постоянно от другите разузнавачи, защото знаеше, че в крайна сметка ще попадне някой ден в ситуация, когато ще бъде сам срещу врага, само с ловджийския си нож и гората. И знаеше, че ще бъде готов, ако стане така. Според него нямаше друг начин. Истинският воин в джунглата може да използва единствено нея, за да издебне, да атакува и да се оттегли, без изобщо да бъде забелязан, като остави врага да се чуди откъде му е дошло.

Ортис тръгна към източника на шума от другата страна на редица храсти, зад тясната ивица висока трева отдясно. Той се плъзна през нея; движеше се само когато ветрецът прошумяваше надолу по хълма.

Минута по-късно беше в храстите и бавно отмести една клонка с дулото на колта. На около шест метра от себе си видя четирима от караулните — всички гледаха в обратната посока.

На тия трябва да им присъдят годишната награда за глупост, помисли си той. Ако трябва да застанеш в средата на сечището, поне заеми кръгова позиция, за да виждаш във всички посоки.

Ортис се усмихна. Тихо издърпа сгъваемия приклад на колта, опря го на дясното си рамо и се прицели в най-близкия от четиримата.

После стреля два пъти. Колтът издаде едва доловим звук, щом лазерният лъч попадна в сензорите, прикрепени към жълтата жилетка на караулния. Те затвориха електрическата верига, която включи множество червени и жълти лампички. Караулният моментално засвети като коледна елха. Без да чака реакция, Ортис смени целта и стреля пак. Второ попадение. Бърза смяна на целите и нови два изстрела. Четирима убити. Всичко стана за по-малко от десет секунди.

— По дяволите! Някой ни очисти!

— Всички сте мъртви, amigos. Не е зле да се търкулнете и да се научите как да се правите на умрели.

— Ти ли си, Тито? — попита един от войниците, използвайки прякора му.

— Точно така, amigo. Току-що избих всички ви. — Франсиско ги доближи.

— Ама че работа.

— Тръгвайте. Вие сте пленници на „Мамбо“.

Трима от неговите хора излязоха от гората да конвоират пленниците. Сред тях беше взводният на „Мамбо“, лейтенант Марк Зийгъл.

— Чиста работа, Тито. Изненада ги и четиримата.

— Gracias, jefe. Не бих казал, че се зарадваха много. Май ги хванах неподготвени. — Зийгъл беше добър началник. Новичък, но добър. Ортис знаеше, че Зийгъл се мъчи да научи колкото може повече от него и от другите по-опитни войници в „Мамбо“. При това Зийгъл се опитваше да спечели уважението им. Трудно положение, разсъждаваше Франсиско, който вече беше решил, че лейтенанта си го бива, но му липсват някои инстинкти, необходими за оцеляване при бойни действия в джунглата.

— Е, те се отърваха леко, Тито. Ако всичко това беше истинско…

— Si, jefe. Зная.

Зийгъл се обърна и включи радиостанцията.

— Координатор, тук „Мамбо“, приемам.

— „Мамбо“, тук Координатор, докладвайте ситуацията, приемам.

— Току-що пленихме последните от жълтия отряд. Играта завърши. Време четирийсет и пет минути. Никакви жертви от нашия отряд.

— Това е нов рекорд. Поздравления, „Мамбо“. Тръгнете към мястото за срещата, откъдето хеликоптерът ще ви вземе.

— Разбрано.

Ортис стигна до голямата бетонна рампа в края на тренировъчната зона, откъдето хеликоптерът щеше да ги върне във военновъздушната база „Хауърд“ за заслужена почивка. Намръщи се. Хеликоптера още го нямаше. Той седна и просто загледа небето. Слънцето беше високо. Ортис затвори очи.

В главата му нахлуха спомените от безкрайните кървави години в махалата. Спомени за войната между бандите, за сприхавата му младост. Той беше лекомислен в онези времена. Животът му принадлежеше на неговата банда. Правеше каквото правят те, държеше се по същия начин като тях. Колко много от приятелите му бяха загинали безсмислено през онези дни. Колко много станаха жертви на безполезните войни, които се водеха, за да могат едните да докажат, че са по-големи мъжкари от другите. Да докажат, че „Бунтарите“ са по-нахакани от „Вълците“. Или може би, че „Пумите“ превъзхождат „Кръвожадните“ Или да претендират за парче земя, което всъщност никой не притежаваше в истинския смисъл на думата. Това беше начин да се покаже на всички, че една банда контролира даден район от квартала и че е готова да се бие за него. Нищо друго нямаше значение. Понякога дадена банда се разрастваше и се опитваше да разшири терена си, което обикновено означаваше да навлязат в нечия територия. Тогава избухваха войни. Войни в истинския смисъл на думата, с автоматични оръжия, гранати и саморъчно направени бомби. Отдавна не се използваха бейзболните бухалки, веригите и ножовете. Полицията толкова се страхуваше от войните между бандите, че понякога изчакваше нарочно, преди да се опита да ги разпръсне, за да не се набърква прекалено много в сблъсъците. Тя беше там предимно да докладва за инцидента, да преброи убитите и да прекрати последните схватки чрез излишно голям брой полицаи. Така свеждаше до минимум опасността за себе си и оставяше бандите да правят онова, което искаха най-много: да се избиват един друг. Беше логично, помисли си Ортис. За полицията членовете на бандите и бездруго бяха престъпници, така че войните между тях й правеха услуга, защото така те се изтребваха взаимно. Съвсем просто.

Ортис прекара почти четири години с една банда, тъй като му беше писнало от побоите на баща му. Не искаше да търпи повече това. По-възрастен и в състояние да се грижи за себе си, той живееше на улицата, учеше се да се оправя с живота. Сблъска се с човешката природа, приятелствата, кръвните клетви, предателството… смъртта. Ортис се примири с факта, че той оцелява, а в бандите просто нямаше такива, които да оцелеят. Нямаше истински печеливши. На повечето им беше писано да умрат или да влязат в затвора. Франсиско беше видял как много от приятелите му свършваха по единия или другия начин.

Тогава именно той напусна улицата. Напусна любимата си махала и потърси друго място да приложи единственото си умение. Веднъж влезе в едно армейско бюро за вербуване и животът му се измени към по-добро. Беше оцелял след битките в махалата.

— Хей, Тито!

Ортис погледна вдясно от себе си към Томи Зимър, друг член на „Мамбо“, облечен също в маскировъчен халат и черни боти. Зимър обаче не понасяше ужасната горещина и влагата на тропическия ад, който техните началници наричаха Панама, и беше отрязъл ръкавите си. Франсиско харесваше Томи, младо негърче от Бронкс[3], умно хлапе. Ортис го срещна във Форт Браг, Северна Каролина. Бързо се сприятелиха. Макар и отраснали в различни краища на страната, между тях имаше нещо общо. Те бяха оцелели от гетата.

— Да, братле. Какво има?

— Преместваме се, човече! Можеш ли да повярваш на такава тъпотия? Нашият взвод се мести. Току-що получихме заповед.

Ортис се наведе напред.

— Местим се? Какви ги дрънкаш? Та ние едва не си скъсахме задниците с това учение. Къде отиваме?

— Някъде в Южна Америка. Не зная къде. Знам само, че някакви чешити от ЦРУ ще ни инструктират. Хайде. Лейтенантът иска преди това да си поговори с нас.

Ортис стана, чудейки се какво, по дяволите, значи това. Предполагаше се, че в тяхното полукълбо е спокойно.

— Дявол го взел! Не ми харесва, Томи.

— А защо, момко? По-добре, отколкото да киснем тук и да не вършим нищо.

— ЦРУ предполага тайна задача. А това пък означава, че ако оплескаме нещо на вражеска територия, шансовете са, че никой няма да се застъпи за нас.

— Какви ги разправяш? — попита Зимър, сбърчил вежди в някаква смесица от любопитство и тревога.

— Че ако оплескаме нещо, пиши ни в разход, никой няма да ни се притече на помощ. Ето какво означава това.

— Откъде знаеш, че ще бъде нещо тайно?

— Ами, обикновено в ЦРУ е така — отговори той.

— Но не искам да те плаша. Да идем да видим какво ще каже лейтенантът.

Ортис чу тихия кашлящ звук на транспортния хеликоптер. Те вдигнаха снаряжението си и отидоха при останалите, които чакаха на площадката за кацане.

[1] Елитна десантна част за специални операции на въздушните сили на САЩ — Б.ред. ↑

[2] Бойци от десантни диверсионно-разузнавателни части — Б.пр. ↑

[3] Квартал в Ню Йорк, заселен предимно с негри — Б.пр. ↑

14.

Космически център „Джонсън“, Хюстън, Тексас

Хънтър пристъпи към микрофоните. За света като цяло полетът протичаше по програмата. Той се прокашля и започна да чете краткия текст за състоянието на „Лайтнинг“.

— Добър ден, дами и господа от печата. Преди всичко, искам да заявя от името на НАСА, че оценяваме вашето търпение, докато чакахте тук последните два часа. Извиняваме се. Екипажът на „Лайтнинг“ ще бъде буден след три часа, когато ще сме в състояние да ви покажем пряко вътрешността на кораба. Сега бих искал да ви кажа, че скоро към „Лайтнинг“ ще се присъедини „Атлантис“ за тренировка на действия при извънредни обстоятелства. Планът на НАСА — ако Конгресът одобри нашия бюджет — предвижда всички модули на „Фрийдъм“ да бъдат изведени в космоса и да са напълно готови до края на десетилетието. Това означава много по-чести полети на совалката, отколкото досега, което пък значи, че трябва да бъдем по-добре подготвени и обучени, за да можем да се справим с евентуални извънредни обстоятелства в космоса. Дами и господа от печата, съвместният полет „Лайтнинг“ — „Атлантис“ ще докаже, че наистина можем да изведем в космоса моментално друг космически кораб по каквато и да било причина. Ние в НАСА решихме, че най-добре ще бъде да разиграем извънредно положение. С това завършвам. Готов съм сега за въпроси.

Почти веднага трима репортери вдигнаха ръце.

— Да, дамата отзад?

— Мистър Хънтър, Елън Нунес, Асошиейтед прес. Защо е тази тайнственост? Защо изчаквахте досега, за да ни кажете това?

Хънтър бавно поклати глава и леко се усмихна.

— Ние правим тренировка, имитирайки извънредни обстоятелства, мисис Нунес. Тя едва ли ще бъде ефикасна, ако я разгласим предварително. Ето защо беше важно да остане в тайна до последния момент.

— Значи това е тренировка? — попита тя.

— Точно така, а междувременно астронавтите ще проверят дали „Лайтнинг“ е годна за граждански полети.

— „Атлантис“ носи ли някакви обикновени или военни товари?

— „Атлантис“ носи на борда си предвидения по програмата товар.

Хънтър си пое дълбоко дъх и се постара лицето му да остане спокойно, докато оглеждаше стаята и забеляза още няколко вдигнати ръце. Беше излъгал света и можеше само да се надява, че някой ден няма да го гризе съвестта за това.

Военновъздушна база „Хауърд“, Панама

Бръмченето на климатичната инсталация безпокоеше Ортис, който седеше до Зимър в ярко осветената стая за инструктажи. Зийгъл крачеше насам-натам и всяка минута поглеждаше часовника си. Целият взвод чакаше вече час служителите от ЦРУ, но ги нямаше никакви. Пред сградата, близо до входа, бяха спретнато подредени снаряженията им. Те са готови, чувствуваше Ортис. Той наистина вярваше, че денем или нощем „Мамбо“ е способен да се справи с всякаква задача.

— Доста закъсняват, братле — прошепна той на Зимър, който беше затворил очи. Жителят на Бронкс погледна, обърна глава и сви рамене.

— Така си е — отговори той. — Винаги мърморковците са тези, които трябва да чакат.

Ортис потри с ръка късо подстриганата си черна коса и напипа белега от рана, получена в бой преди много години. На това място на черепа му коса вече не поникна. Белегът постоянно му напомняше за миналото.

Краткият инструктаж на Зийгъл час преди това беше неясен. Знаеше само, че ще тръгнат на юг, че става дума за операция в джунглите, която ще продължи до едно денонощие. Нищо повече. Никаква представа кого ще преследват, никакви сведения за числеността на противника или за оръжията му. Спасителна операция ли е това? Дали някоя партизанска групировка не е отвлякла някого, достатъчно важен за ЦРУ, за да се намеси и да го спаси? Или може би трябва да убият някого?

Ортис поклати глава. Твърде много въпросителни. Погледна часовника си. Хората от ЦРУ наистина закъсняваха.

Изведнъж вратата в дъното на стаята се отвори. Няколко души обърнаха глави. Ортис видя, че влиза командуващият базата, генерал Джак Олсън, следван от двама мъже и една жена. И тримата бяха в цивилни дрехи. Ортис не беше ги виждал досега.

— Мирно! — извика Зийгъл.

Взводът застана мирно.

— Свободно, момчета — рече Олсън, докато вървеше пред тримата цивилни, за които Франсиско подозираше, че са служители на ЦРУ. От двамата мъже единият беше много по-възрастен, едър, с оредяваща кестенява коса. Вторият беше малко по-нисък и по-слаб, но с мускулесто телосложение. Жената, изглежда, наближаваше четирийсетте, но беше много привлекателна.

— Добре, хора, сядайте и ме изслушайте — започна Олсън. — Информацията, която ще чуете, е строго секретна. Взводът на лейтенант Зийгъл е избран да изпълни много важна задача от голямо национално значение. Искам от всички вас да подкрепите изцяло вашия взводен командир и да слушате внимателно какво ще ви каже мистър Томас Пруит. Той е ръководител на тайната служба в ЦРУ. Вляво от него е мистър Кемрън Стоун. Той е оперативният агент на ЦРУ, който разкри престъпните действия, които ще бъдат предмет на инструктажа. До него е госпожа Мари Гийю. Тя е била в района, който ви интересува, и може да помогне, като отговори на някои от вашите въпроси. Искам да припомня на всички, че вие сте към отряд „Делта“ от специалните части, затова цялата информация, която ще чуете, е поверителна. С това предоставям думата на вас, сър.

Олсън отстъпи встрани. Пруит и Стоун извадиха от куфарчето няколко големи черно-бели фотографии и започнаха да ги прикрепват с карфици към една дъска, а Мари ги гледаше.

— Добър ден, господа — започна Пруит. — Ще бъда кратък, защото нямаме много време. Тук ще ви изложа основните принципи на операцията, а когато излетим, ще ви кажа подробностите и с радост ще отговоря на въпросите ви.

Той отиде до дъската и показа първата фотография.

— Точно след шест часа и двайсет минути от този полигон в Куру, Френска Гвиана, ще бъде изстреляна ракета-носител, за която се предполага, че извежда в космоса обикновен граждански спътник. — Той очерта с показалеца си кръг около градчето. — Нашите разузнавателни данни сочат, че истинската цел на ракетата е не да изведе в космоса спътник, а подобен на него робот с дистанционно управление, който трябва да се сблъска с космическата совалка „Лайтнинг“.

Ортис беше слисан. Просто не му се вярваше, че може да се случи наистина нещо такова. Преди някой да каже нещо, Пруит продължи:

— Господа, от тази база след десет минути излита един „С-145 Старлифтър“. Самолетът ще ви откара до Френска Гвиана, вие ще скочите с парашут в джунглата, ще унищожите ракетата преди изстрелването й и бързо ще се изнесете на сборния пункт. Там ще ви чака хеликоптер от самолетоносача „Блу Ридж“, който сега плава близо до крайбрежието на Венецуела. Ще уточним подробностите на операцията по пътя. Времето ни е кът.

Олсън отново застана пред тях.

— Момчета, това е тайна задача, затова не можем да ви принудим да участвувате. Операцията крие опасности, тъй като вероятно ще се натъкнете на известна съпротива. Каква? Все още не сме в състояние да определим точно… Може би г-жа Гийю ще ви съобщи някои подробности по пътя…, но положително ще срещнете някаква съпротива на полигона. Казвам ви нещата такива, каквито са, момчета. Повечето от вас са чували за мен. Няма да седна тук да ви галя по задниците със сладки приказки, а ще ви кажа, че вие сте една от елитните бойни части на въоръжените сили. Именно затова са ви обучавали, но ако някой от вас при сегашните обстоятелства не иска да участвува, просто може да се върне в лагера, вместо да тръгне към самолета. В това няма нищо срамно. Лейтенант Зийгъл ми каза, че всички ваши документи вече са готови. Посочените от вас наследници ще получат от ЦРУ предвидената в застраховката сума, равна на вашата военна застраховка, ако някои от вас не се върнат. Онези, които решат да участвуват, ще бъдат временно заличени от списъците на въоръжените сили до вашето завръщане. Вие не съществувате за света като цяло. Не съществувате и за американското правителство. Имате ли някакви въпроси? — Той помълча. — Добре. Продължавайте, лейтенант.

— Добре, момчета! — рече Зийгъл. — Чухте какво каза генералът! Всички навън. Онези, които ще участвуват, стройте се зад вашите снаряжения. Останалите обратно в лагера. Свободни сте!

Ортис и другите станаха и тръгнаха да излизат. Докато посягаше да сложи черните си очила, Франсиско видя, че всеки боец от „Мамбо“ беше застанал мирно зад снаряжението си. Ортис изпъчи гърди и вирна брадичката си. Той беше от „Мамбо“, най-добрите от седми оперативен отряд „Делта“ на американските специални части.

Той застана мирно до Зимър, докато Зийгъл и Олсън дойдоха навън, следвани от цивилните. Олсън погледна към Зийгъл, сетне огледа войниците.

— Гордеем се с вас, момчета. На добър час.

— Благодаря ви, сър — отговори Зийгъл, направи кръгом и огледа взвода. — Да се размърдаме. Свободно! Вземайте снаряжението и се качвайте на камиона. По-живо, момчета!

Ортис последва редицата от войници, които пресичаха настилката към очакващия ги камион. Всичко ставаше твърде бързо. Усети как го увлича общото вълнение, възможността да влезе в бой. Чу̀вал беше, че когато настъпи такъв момент, почти нямаш време да реагираш, нито да мислиш. Вземат връх придобитите в „Мамбо“ по време на занятия и изострени докрай инстинкти. Той разбра сега защо бяха необходими изнурителните учения, непрекъснатият ад, който той и неговите войници търпяха ден след ден в негостоприемните джунгли на Панама. Всичко това го беше подготвило за този момент, за онова, което сега родината му очакваше от него да направи. Ортис се усмихна. Чувствуваше, че е готов, че има необходимите качества и е способен да изпълни задачата, но усмивката бързо изчезна от лицето му. Макар че инстинктивно се чувствуваше подготвен, логичният му ум му диктуваше да не е прекалено самоуверен, да не подценява врага. Той беше извлякъл две важни поуки от махалата. Първо, никога не подценявай врага. Винаги очаквай неочакваното. Второ, направѝ неочакваното, изненадай врага, не му позволявай да отгатва ходовете ти. Всеки, който последователно се придържаше към това кредо, увеличаваше десеторно шансовете си да оцелее.

Ортис скочи последен отзад в камиона и вдигна капака. Той тръгна надолу по рампата. Возиха се по-малко от минута. Ортис дори не успя да се разположи удобно.

— Слизай! — извика Зийгъл, като обиколи откъм задната част на камиона.

Ортис и Зимър свалиха задния капак и скочиха, издърпаха снаряжението си. Ортис погледна през дясното си рамо и видя неясните очертания на светлосивия „Локхийд С-141 Старлифтър“, спрял на десетина метра от тях. Горещите струи пара от четирите големи турбореактивни двигателя и нажеженият въздух над напуканата писта го превръщаха в олюляващ се мираж срещу слънцето, но Ортис успя да различи отворената врата в кърмовата му секция. Един джип на военната полиция с хората от ЦРУ профуча край тях и спря до самолета.

— Добре, да тръгваме! — извика Зийгъл.

Ортис взе снаряжението си и закрачи след Зимър към очакващия ги самолет.

Кемрън слезе от джипа и загледа войниците, които приближаваха самолета.

— Е, какво мислиш за „Мамбо“, Кемрън? — попита Пруит от предната седалка на джипа.

Кемрън погледна началника си, сетне Мари, която седеше отзад, после отново Пруит.

— Изглеждат много млади и незакалени. Никой от тях още не е участвувал в истинска битка. Дори командирът им.

— Генерал Олсън, изглежда, е на мнение, че те са най-добрите.

Кемрън въздъхна.

— Ще видим. — Продължи да наблюдава войниците, които сега се качваха в самолета. Гледката му навя спомени. Странно, помисли си той. Някои неща не се променят. Колкото и да напредва военната техника, истинската работа все се върши от мърморковците.

Нищо не може да замени пехотинеца при този вид задачи. Никакви специални хеликоптери, бронетранспортьори или изтребители. Кемрън беше убеден, че истинската работа я върши войникът на бойното поле. Беше научил този урок във Виетнам. Разбира се, самолетите слизаха ниско и сееха напалм, за да разчистят пътя на напредващите войски, но никакъв хълм не се броеше за превзет, ако на него не стъпи пехотата.

Докато последният от войниците изчезваше през отворената врата в самолета, Кемрън почувствува как адреналинът нахлува в кръвта му — неизвестността, възбудата, тръпките преди боя, — едно забележително чувство, което обхваща само онези, които влизат в сражение. Но зад него се криеше мъка, тъга. Днес щяха да загинат момчета.

— Готов ли си, Кемрън?

Кемрън отново погледна Пруит и Мари.

— Да. Да вървим.

Тримата последваха войниците в самолета.

На борда на „Лайтнинг“

Оглушителният трясък прогърмя в целия кораб. Кеслър рипна и удари челото си в тавана на спалното помещение. Моментално почувствува, че губи ориентация. Главата го болеше, а ушите му все още бучаха, но не от експлозията. В пилотската кабина виеха алармени звънци, а лампите примигваха.

Сега пък какво?

Кеслър се втурна към кабината и след кратък оглед разбра сериозността на положението. Алармените лампички на контролното табло сочеха, че са отказали две от батериите за електрозахранване. „Лайтнинг“ имаше общо три. При върхови и средни натоварвания се включваха и трите; при минимално потребление работеха само две. Кеслър почувствува силно премаляване. Батериите на „Лайтнинг“ произвеждаха електричество чрез електрохимическа реакция между течния водород и течния кислород. Всяка имаше собствени резервоари за тях и отделна горивна камера. Нагряването там се регулираше от охладителна течност, която минаваше през батерията, а компютрите на „Лайтнинг“ измерваха веднага след това температурата й. Алармената сигнализация не се включваше между 76 и 115 градуса по Целзий. Сега лампите показваха на Кеслър, че батериите някак си са прегрели. Последвалата експлозия не само ги бе разрушила, но бе причинила изтичането на кислорода от резервоарите, а в системата на „Лайтнинг“ той поддържаше жизнената среда.

Като се чудеше защо компютрите не са изключили автоматично двете прегрели батерии, за да не се стигне до експлозия, Кеслър бързо превключи на третата, която досега държаха в резерва. Осветлението в кораба се стабилизира. Той знаеше, че само една батерия не може да захранва системата за контрол и поддържане на жизнената среда.

— Хюстън, тук е „Лайтнинг“. Възникна нов проблем.

— „Лайтнинг“, повторете — обади се Хънтър.

— Ох, възникна нов проблем, Хюстън. Бих казал, критичен. Току-що се лишихме от две от батериите.

Мълчание. Кеслър въздъхна. Хюстън беше изключил, за да не чуе той реакцията им. Връзката се възобнови. Гласът на Хънтър беше спокоен.

— „Лайтнинг“, тук Хюстън. Току-що получихме потвърждение от ЦРУ, че е извършен саботаж срещу космическия кораб.

— Много мило от тяхна страна да ни уведомят, след като сме вече тук горе.

— Те като че ли едва сега са дошли до този извод.

— Някаква представа какво още е повредено?

— О, не знаем, „Лайтнинг“. Знаем само, че някой се опитва да унищожи кораба.

Кеслър поклати глава.

— По дяволите, това е просто великолепно! А междувременно ние ще висим тук и ще чакаме да избухне още нещо?

— Разиграваме ситуацията на компютър, за да определим най-правилния начин за действие. Междувременно ЦРУ и ФБР работят с пълна пара по въпроса. Всичко, което можем да направим ние оттук, е да ви върнем здрави и читави, момчета. Състоянието на третата батерия?

— Сега я включих, но няма да е достатъчна да поддържа цялата система за осигуряване на жизнената среда. Батерията работи с пълен капацитет. Ще се наложи скоро да изключа нещо, за да намаля потреблението. Това е първостепенно изискване.

— Разбрано, „Лайтнинг“, записваме. Тук при нас са двама инженери от „Рокуел“. Предлагат да изключите подсистемите за храна, вода и отходна вода и да видите как ще се отрази на потреблението.

— Момент само. — Кеслър мина от автоматичен към ръчен контрол. Така можеше да избира коя от подсистемите да бъде включена. — Готово, Хюстън. Батерията работи с 98 на сто от капацитета си. Забелязах също, че намалява съдържанието на кислород в модула на екипажа. Страхувам се, че даже при изключени подсистеми за храна и вода електроенергията няма да е достатъчна, за да поддържа необходимия приток на кислород. А дори и да беше, не забравяйте, че току-що се лишихме от двата резервоара с кислород. Много скоро няма да има достатъчно, за да работи системата.

— „Лайтнинг“, разиграването потвърди вашите подозрения. Ако данните ни са верни, излиза, че след по-малко от двайсет часа кислородът ще намалее до опасно ниво.

Кеслър пое дъх и се втренчи в земята, която бавно се въртеше над главата му. Положението им беше критично. След двайсет часа ще трябва да облекат скафандрите и да разчитат на кислорода в тях. Раничните им двигатели имаха запаси за седем часа. Кеслър прецени, че при излизането си в космоса всеки е изразходвал кислород за не повече от час. По дяволите! След по-малко от двайсет и шест часа няма да имат какво да дишат. Бяха загазили, изолирани, пропаднаха надеждите им за връщане на земята. Дори ако успее да прехвърли останалия хелий и горивото от резервоарите на десния маневрен двигател в двата главни и да забави достатъчно скоростта на совалката, „Лайтнинг“ щеше да изгори в момента, когато навлезе в горните слоеве на атмосферата, тъй като вратите на товарния отсек са отворени и липсват най-малко десетина термични плочки.

— Разбрано, Хюстън. Двайсет часа плюс шестчасовия запас в РРД.

— Не забравяйте и трите спасителни сфери, Майкъл. Във всяка от тях има кислород за два часа.

Кеслър кимна. Хънтър говореше за личните спасителни средства. На борда си при всеки полет „Лайтнинг“ носеше само два космически скафандъра и при необходимост другите от екипажа — в случая нямаше други — използваха тези спасителни сфери. Проблемът беше, помисли той, че се затваряха само отвън от друг член на екипажа. Тъй като Джоунс още не беше в съзнание, Кеслър можеше да разчита само на скафандрите, а Джоунс на сферите. Дори ако Клейтън се съвземеше, един от тях пак трябваше да използва скафандрите.

— Известно ми е това, Хюстън. При всички случаи, изглежда, разполагаме с максимум трийсет часа. Има ли някакъв начин да затворим вратите на товарния отсек с едната батерия?

— Чакайте така, „Лайтнинг“.

Кеслър държеше под око нивото на кислорода. Все още в нормалните граници, но не за дълго. Единствената добра новина при цялата тази ситуация беше, че са само Джоунс и той, разсъждаваше Кеслър, а не шест-седем души, както при много други полети на совалката. Тогава щяха да имат в най-добрия случай кислород само за няколко часа.

— Отговорът е отрицателен, „Лайтнинг“. Необходими са минимум две батерии.

— Великолепно. А да ми кажете нещо по въпроса дали ще мога да поправя липсващите десетина плочки с подръчните средства?

— Лоши новини и от този фронт, „Лайтнинг“. В комплекта няма достатъчно епоксидна пяна, за да се запълнят всички дупки.

— И какво, Хюстън? Не мога да затворя вратите на товарния отсек, не мога да ремонтирам и плочките. Какво да правя по-нататък?

— Чакайте така, „Лайтнинг“. Ще намерим изход от това положение. Междувременно, опитай се да запазиш спокойствие и се отпусни, за да пестиш кислород. За предпочитане е дори да спиш. Така ще изразходваш по-малко. Изключи всички светлини и излишните системи. Може би това ще ти даде няколко часа повече. Ще се свържем с теб след пет часа.

— Прието, Хюстън. Край и изключвам.

Кеслър изгаси повечето от лампите в помещението за екипажа и всички прожектори в товарния отсек. „Лайтнинг“ потъна в студения космически мрак. Кеслър остана в седалката си и гледаше земята. Само равномерното му дишане нарушаваше абсолютната тишина в кабината, а и то ще спре скоро, ако НАСА не покаже голяма съобразителност, но как? Как биха могли да ни измъкнат от това положение? Дори ако измислят начин да затворим вратите на товарния отсек, липсващите термични плочки ще ни довършат при навлизането в земната атмосфера.

Кеслър разтърка очите си и въздъхна. Трябва да има някакъв изход от това положение.

Белият дом

Президентът седеше във въртящото се кожено кресло в Овалния кабинет и гледаше как Карлтън Стайс от другата страна на бюрото се опитваше да се свърже по телефона с всички заинтересувани лица. Последните новини от „Лайтнинг“ бяха обезпокоителни. Двамата астронавти буквално щяха да умрат от задушаване.

Президентът стана и блъсна юмрук в дланта си, сепвайки Стайс. Сетне изсумтя и се обърна към прозорците, които гледаха към южните градини. НАСА би трябвало да направи нещо. Нещо, но какво?

— Мисля, че всички са на линия, сър — рече Стайс.

Президентът му даде знак да натисне копчето на интеркома. Стайс го включи.

— Том, чуваш ли ме? — попита президентът, докато сядаше отново в креслото.

— Здравейте, господин президент — прозвуча гласът на Пруит.

— Добре. Чакай така, Том.

— Да, сър.

— Хънтър, там ли си?

— Да, господин президент.

— Том, чуваш ли ме още?

— Да, сър.

— Добре, господа, разговаряме по сигурна линия. Искам да съм в течение на всичко, което става. Бога ми, всичко. Ясно ли е?

— Да, сър! — беше единодушният отговор.

— Добре. Том, какво е положението при теб?

— Излетяхме от „Хауърд“ преди два часа, сър. Надяваме се да пристигнем във Френска Гвиана след час. Взводът е въоръжен и инструктиран подробно.

— До каква степен им имаш доверие като експерт по специалните операции?

— Ами, ако съдя по онова, което чух от генерал Олсън, сър, този отряд… те се наричат „Мамбо“… е кажи-речи най-добрият. По мое мнение шансът им да успеят е над петдесет процента.

— Петдесет процента? Защо толкова малко? Нали току-що ми каза, че са най-добрите?

— Господин президент, като имам предвид краткото предизвестие и факта, че не познават базата, която ще атакуват, вярвам, че…

— Нямаме ли за това разузнаване чрез спътници? А и тази жена Гийю не дава ли допълнителни сведения?

— Ъ… да, сър, и всеки човек поотделно имаше възможност да се запознае с всички данни за обекта, с които разполагаме.

— Тогава?

— В миналото… искам да кажа, при операции, в които съм участвувал… винаги имахме възможност да построим макет на обекта и да тренираме седмица-две, преди да нападнем действително. Това е разликата, сър. Без да са запознати с базата, шансовете са почти против тях.

— Предполагам, че ще трябва да живея с такива шансове до края на мандата си. Хънтър?

— Да, сър.

— Какво е положението със совалката?

— „Лайтнинг“ има кислород за по-малко от трийсет часа, сър.

— Какво възнамерявате да предприемете?

— Полагаме всички усилия да изстреляме „Атлантис“, сър, но дали ще успеем навреме е въпрос.

— Обясни ми.

— „Атлантис“ беше издигната на подвижната пускова платформа само преди два дни, сър. По програма тя трябваше да бъде изстреляна едва след десет дни. Сега се опитваме да направим това за по-малко от двайсет и четири часа. Ще направим всичко, каквото зависи от нас, но не се решавам на прибързано изстрелване, което крие риск от нови проблеми. Искам да кажа, да не станат два изпаднали в беда космически кораба вместо един.

— Как се оправяте с печата по този въпрос?

— Държим ги на разстояние под предлог, че „Атлантис“ ще се присъедини към „Лайтнинг“ за тренировка на действия при извънредни обстоятелства. Обяснихме, че това е част от цялостната стратегия на НАСА модулите на „Фрийдъм“ да бъдат напълно готови за действие до края на десетилетието.

— Смяташ, че наистина са склонни да ви повярват?

— Така мисля, сър. Пресконференцията протече сравнително добре.

Президентът разтри слепоочията си с крайчеца на пръстите, пое дълбоко дъх и го издиша. Отвори очи.

— Изслушай ме, Хънтър. Нямаме време. Тук става въпрос за живота на двама астронавти. Искам от всички вас да направите необходимото да изстреляте „Атлантис“ колкото може по-бързо в рамките на човешките възможности, без, повтарям, без да накърнявате сигурността на „Атлантис“ и на нейния екипаж.

— Повярвайте ми, господин президент, правим всичко възможно да я изстреляме колкото може по-бързо.

— Зная, Хънтър, зная. Това е всичко засега, господа. И двамата имате пряк достъп до моя кабинет по всяко време на денонощието. Може да съм зает с други неща, но министърът на отбраната ще движи този въпрос в мое отсъствие. Помнете, че секретността е изключително важна в случая. Разбрахме ли се?

— Да, сър!

— Благодаря ви, господа. — Президентът остави слушалката и се обърна към Стайс. — Какво смяташ?

— Ами, сър, вероятно вече знаете, че не съм много ентусиазиран от военната операция. Тя е прекалено рискована. Твърде много неща могат да тръгнат зле. Какво ще стане, ако някои от нашите хора бъдат пленени от врага? Какво ще правя? Ще отричам, че сме замесени?

— Ще ми позвъниш.

— Ами ако не мога да се свържа с Вас и се наложи да взема незабавно решение, сър?

— Ще трябва да разчиташ на собствената си преценка. Просто помни, че макар операцията да е тайна, става дума за живота на американци.

— Да, господин президент.

— Добре. А сега ме свържи с Кремъл.

— Извинете, сър?

— Кремъл. Трябва да говоря незабавно с президента на Русия.

Стайс скочи от стола и посегна към телефона.

15.

Космически комплекс „Мир“,

329 километра над северна Африка

Командирът Николай Александрович Стракелов изключи радиото след десетминутен разговор с контролната кула в Байконур, главния космодрум за връзка с „Мир“ и център за научноизследователска и развойна дейност в ракетостроенето и спътниците. Вдясно от него седеше бордният инженер Валентина Терешкова. Тя го погледна и се намръщи.

Нещата не вървяха добре още от пристигането им тук преди два месеца. Първо термичните щитове на космическия модул се подпалиха, когато се отделяха от ракетата-носител и приближаваха към „Мир“; после мистериозно избухна „Прогрес VI“, щом влезе в орбита, а сега нареждането от Москва означаваше с още една седмица да отложат прецизно съставената програма за експерименти по време на осеммесечния им престой в „Мир“. Стракелов въздъхна. Нямаха избор. Американските им колеги бяха в беда и се нуждаеха от помощ.

Той даде знак на Терешкова да го последва в „Квант-2“. Комплексът „Мир“ се състоеше от модули, които в продължение на две години бяха извеждани поотделно в космоса, за да бъде сглобен в сегашната си Т-образна форма. В центъра му беше оригиналният модул „Мир“, който в единия край имаше възел за скачване с няколко разклонения, а в другия — единичен възел. Двата модула „Квант-1“ и „Кристал“ бяха свързани с него под ъгъл 180 градуса един спрямо друг откъм края с многото разклонения, а „Квант-2“ — откъм единичния възел. Към другия край на „Квант-2“ пък беше скачен космическият кораб „Союз ТМ-15“.

Главното жилищно помещение беше в „Мир“. В другите модули бяха различните лаборатории и уреди за космически наблюдения. Към възела с разклоненията беше скачен и един временен модул: товарният космически кораб „Прогрес VII“, пристигнал преди две седмици с вода, храна, запаси от въздух, книги, филми, гориво и нови експерименти за екипажа на „Мир“. Стракелов и Терешкова почти бяха привършили дългото му и досадно разтоварване. Възнамеряваха да използват останалото гориво на „Прогрес VII“, за да изведат целия комплекс на по-висока и по-безопасна орбита, преди да откачат празния товарен кораб, който щеше да изгори при навлизането в земната атмосфера. Сега Москва им беше дала нови нареждания: горивото на „Прогрес VII“ да бъде използвано за друга цел.

Стракелов мина през ръкава за скачване в „Квант-2“. Обърна се и погледна Терешкова.

— Какво мислиш? — попита той.

— Мисля, че Москва не съзнава колко вредно е за „Мир“ да стои на тази ниска орбита, Николай Александрович. Ще е необходимо доста гориво, за да го изведем на по-безопасна орбита.

— Зная, че Москва не разбира последствията. Ще изпълним нареждането, а после ще поискаме да ни изпратят друг товарен кораб с гориво. Но това по-късно. Засега трябва да се подчиним.

— Разбирам.

Стракелов се усмихна. Той уважаваше много високия пилот от авиацията. Валентина започна да се обучава само преди пет години. Знаеше, че няма особени шансове — Центърът за подготовка на космонавти имаше високи изисквания към кандидатите. Фактът, че не само я приеха, но и завърши курса, говореше много на Стракелов. За космонавти вземаха само най-добрите, а за разлика от Запада, за да станеш космонавт, се изискваше повече от това да си отличен пилот. Поне така го уверяваха неговите началници. Николай трудно можеше да повярва, че велика страна като Съединените щати ще разреши на хора без многогодишно обучение и образование да пилотират съвременни космически кораби като совалките.

Стракелов обичаше родината си. Беше я обичал дори по време на комунизма, когато изпитваше определени опасения за някои хора с високи постове в правителството. Един от тях ръководеше съветската космическа агенция — човек, към когото Стракелов не хранеше особено уважение след злощастния инцидент преди десет години, който едва не сложи край на кариерата му като космонавт.

След като завърши с отличие висшата военновъздушна школа в Оренбург, изпратиха Николай в Балтийския флот, където служи като пилот във ВМС до 1979 година. Точно тогава представител на Центъра за подготовка на космонавти посети поделението на Стракелов, за да вербува млади пилоти. Николай беше между малцината избрани и незабавно бе изпратен на курсове, където се научи да лети на няколко вида самолети и получи диплома за пилот-изпитател втори клас. Вървеше му до деня на злощастния инцидент, станал по време на тренировка в изолационната камера. Той превъртя някакъв регулатор, по който неизвестно защо протичаше ток с напрежение 220 волта. Изгори лошо и двете си ръце и изгуби съзнание, а при падането нарани и главата си. Лекарите, които наблюдаваха тренировката, не му се притекоха веднага на помощ — предположиха, че просто е колабирал от изтощение.

Ръководителят на космическата агенция се опита да го отстрани от курса за подготовка на космонавти заради нараняванията, но Стракелов упорствуваше и след многобройни медицински прегледи се завърна в отряда. Година по-късно участвува в първия си полет със „Союз“.

Стракелов и Терешкова се върнаха в модула „Мир“ и седнаха на местата си срещу централното контролно табло на комплекса.

— Данните от Байконур за срещата са вече в компютърната система, Николай Александрович — каза Терешкова, докато гледаше екрана вдясно от себе си.

— Време до старта?

— След десет минути и трийсет секунди — отговори тя така бързо, както изтракваше командите на клавиатурата. Терешкова отговаряше за централната компютърна програма за пълна автоматизация на „Мир“.

Стракелов кимна. Валентина беше много зряла и талантлива млада жена. След като завърши с отличие Московския технически институт за три вместо за четири години, тя изкара 24-месечен курс за пилоти във Висшата школа на ВВС в Чернигов. Имаше и три години служба като пилот на „МиГ-29“ в тактическата авиация на Русия, преди да бъде приета в Центъра за обучение на космонавти. Първият й полет беше със „Союз ТМ-15“.

— Хайде да проверим модулите, Валентина. Аз ще видя „Кристал“, „Квант-1“ и „Мир“. Ти се върни в „Квант-2“ и „Союз“. Имаме само десет минути.

След като ги провери и се увери, че всичко е наред, Стракелов се върна в „Мир“. Терешкова вече го чакаше там, привързана за седалката.

— Всичко наред ли е с велосипедите „Икар“ и скафандрите „Орлон“, Валя?

— Да, Николай Александрович.

— Добре. Колко остава до старта?

Терешкова се залови с клавиатурата.

— Три минути и десет секунди.

Стракелов се привърза за седалката и посегна към микрофона.

— Контролна кула Байконур, тук комплекс „Мир“.

— Продължавай, Николай. Чуваме те ясно.

— По-малко от три минути до старта. Със спомагателните двигатели ще завъртим комплекса на сто и осемдесет градуса.

— Завъртането разрешено, Николай.

Стракелов използва малките двигатели на „Мир“, за да извърти полека комплекса така, че двигателят на „Прогрес VII“ да сочи напред — той щеше да свали космическата станция на по-ниска орбита.

Николай завърши маневрата и включи двигателите в обратна посока, за да спре въртенето.

— Завъртането приключено. Една минута до старта. Сегашна орбита триста и трийсет километра. Планирана орбита двеста трийсет и три километра. Едноминутно включване на двигателя за начално забавяне. След седем часа и двайсет минути второ включване. Ще са необходими пет включвания с общо времетраене три минути. Трийсет и пет секунди до включването на главния двигател на „Прогрес VII“.

— Прието, Николай.

Стракелов се обърна към Терешкова. Тя беше захапала химикалката в устата си, докато тракаше бързо команди за последна проверка преди старта. Остави клавиатурата, извади химикалката от устата си и я пъхна в страничния джоб на ръкава, после погледна Стракелов.

— Всички системи нормални.

Николай кимна.

— Десет секунди до старта… шест… пет… четири… три… две… — Посегна към стартера. — Двигателят включен!

Главният двигател на „Прогрес VII“ заработи на обратна тяга, намалявайки бързо скоростта на „Мир“. Тъй като бяха с лице към предната част на комплекса, и двамата политнаха напред.

— Двайсет секунди. Скоростта падна на 33 100 км/ч. Височина на орбитата 318 километра — четеше Терешкова от монитора на компютъра.

Стракелов следеше дигиталния брояч пред себе си и натисна леко бутона за изключване на двигателя.

— Едноминутното включване завърши. Всички системи нормални. Скорост трийсет и една хиляди. Ще влезем в стабилна орбита на височина двеста осемдесет и девет километра след седем часа. Второ включване на двигателя след седем часа и осемнайсет минути.

— Чудесно, Николай.

Стракелов се усмихна и погледна Терешкова. Тя също се усмихваше. Но усмивката й бързо изчезна, а и неговото лице се изопна при мисълта, че в този момент екипажът на „Лайтнинг“ бавно се задушава в кораба си. Тук горе няма никакви страни, мислеше Стракелов. Нямаше значение дали наричаха някого астронавт или космонавт; за него те всички бяха човешки същества, живеещи в космоса. Принадлежаха към една и съща раса — човешката. Националните граници нямаха никакво значение, или поне така му се струваше сега, докато се носеше с хиляди километри в час над крехката на вид планета. Земята беше просто земя, а не конгломерат от страни, които се мъчат да съществуват съвместно… Имаха нова задача. Спасителна мисия. Беше твърдо решен да успее, още повече че досега не се бе провалял в нищо.

Северно от Куру, Френска Гвиана

Вратите на транспортно-десантния самолет „С-141 Старлифтър“ се отвориха. Мощното боботене на четирите турбореактивни двигателя „Прат енд Уитни“ нахлу властно и заплашително в товарния отсек, оглушавайки Ортис и другите от „Мамбо“. Всеки се беше хванал здраво с дясната си ръка за една от многото скоби на стените. Ортис беше втори в редицата зад Зимър.

Той присви очи, когато залязващото слънце се промъкна през огромния отвор в задната част на фюзелажа под опашната секция. Усети вибрациите, породени от увеличената тяга, през отворената врата на товарния отсек. Алуминиевият под се тресеше от тях.

Ортис почувствува как адреналинът му се увеличава, докато гледаше червената лампа над вратата. Макар че имаше зад гърба си повече от сто скока, това никак не улесняваше нещата. Винаги съществуваше риск парашутът да се оплете. Постави ръка върху резервния парашут, привързан към стомаха му, единствения му шанс, ако главният не се отвори.

Както всеки път, и сега пред очите на Ортис се занизаха ярко спомените от първия му скок. Направи го след двуседмична тренировка от парашутната кула. След като усвоиха основните неща, стигнаха и до истинския скок. Ортис и група новобранци се хвърлиха от височина 275 метра. Парашутите им се отваряха автоматично. Но и първият скок не беше така ужасяващ, както вторият. Тогава Ортис вече знаеше точно какво го очаква, включително и прогизналия от урина комбинезон при приземяването. Необходимо му беше много самообладание, кажи-речи ритник в задника, за да скочи отново след онзи ужасяващ пръв скок. После беше малко по-лесно, припомни си той, докато лампата над вратата засвети жълто.

— Добре. Време е! — Ортис чу вика на Зийгъл въпреки шума от вятъра и двигателите.

След време Ортис натрупа решителност и се вля в редиците на онова особено племе в специалните части — парашутистите, които скачаха със свободно падане.

Зимър се обърна и се усмихна.

— Ще се видим долу, Тито!

Ортис сложи очилата, които висяха на каишка около врата му. Беше готов.

Светлината стана зелена.

— Давай, давай, давай!

Ортис видя как Зимър излетя през вратата. Пое дъх, прекръсти се, отлепи крака от алуминиевия под и скочи в бездната.

Ортис почувствува порива на вятъра, докато разперваше ръце и крака в класическата поза за скок при свободно падане. Автоматът „Колт Командо“ беше привързан здраво на кръста му. Зимър, който беше на около шест метра под него, летеше към Вързопа — 227-килограмовия продоволствен контейнер, изхвърлен от задната врата на товарния отсек. Щяха да приближат до него, но не много близо. Непредсказуемо животно от аеродинамична гледна точка, Вързопът можеше лесно да извие и да им налети в небето. Ортис прибра дясната си ръка, но остави лявата разперена. Така бавно се придвижи вдясно. Погледна малкия висотомер върху резервния парашут.

Три хиляди деветстотин шейсет и пет метра.

Погледна хронометъра на часовника. Единайсет секунди след скока от „Старлифтър“. За това време беше минал 610 метра. Всичко е точно, помисли Ортис, докато се носеше надолу със скорост 55 м/сек.

Зимър доближи на трийсетина метра от Вързопа и се прегъна от кръста нагоре, за да забави инерцията и да остане на безопасно разстояние. Ортис продължи завоя вдясно, докато стигна на девет метра от Зимър и също на около трийсетина от Вързопа.

Две хиляди четиристотин и четирийсет метра. Трийсет и осем секунди.

Гледаше как останалите момчета от взвода заемаха позиции около Вързопа. Почти като по часовник, реши Ортис, докато висотомерът изприпка под хиляда и осемстотин метра, а хронометърът показа, че са изтекли петдесет секунди.

Той изчакваше. Шестстотин и десет метра. Седемдесет секунди. Стоп. Беше прелетял общо три хиляди деветстотин шейсет и пет метра за седемдесет секунди.

Изтегли шнура на парашута. Рязкото дръпване му показа, че се е отворил.

Усети лекия ветрец по лицето си. Слънцето почти се беше скрило под хоризонта. Огледа небето около себе си и видя кръга от парашути около двойния купол на Вързопа.

Тъмнозелената земя идваше насреща му. Гледката беше ведра, величествена, мирна. Той приближаваше бавно, контролираше движенията си. Последва Зимър към голямото сечище, което Пруит им беше показал на картата. Беше на няколко километра северно от Куру. Достатъчно далеч да не бъдат открити, но и достатъчно близо, за да стигнат за два часа до целта. Два часа едва ли бяха достатъчни, за да скрият парашутите, да вземат от Вързопа останалата екипировка и да стигнат до определеното място. Но те бяха „Мамбо“. Елитна бойна част. „Мамбо“ можеше да направи това.

Мислите на Ортис изчезнаха бързо, когато се стовари в сечището. Падна по хълбок и се претърколи два пъти. Стана и задърпа парашута към себе си.

На борда на „Старлифтър“ Кемрън наблюдаваше взвода. Бяха стигнали зоната за приземяване точно за три минути. Той се обърна към Пруит.

— Като че ли си знаят работата, Том. Не бих го направил по-добре, дори в най-добрата си форма.

Пруит се усмихна и тръгна към кабината. Отвори вратата и я огледа. Двамата пилоти бяха в седалките си. Вдясно от Пруит беше щурманът. Вляво бордният инженер се занимаваше с комуникациите.

— Да, сър? — извърна глава към тях щурманът. Беше младо момче, не по-възрастно от 25 години, прецени Пруит. Рус, синеок, средно телосложение.

— Необходима ми е телефонна връзка с базата. Трябва да проведа няколко бързи разговора.

Младият щурман се усмихна.

— Няма проблеми, сър.

Бордният инженер се обърна.

— Сър?

Пруит погледна вляво.

— Да?

— Току-що получих потвърждение от „Мамбо“. Всичко е наред.

— Добре. Дръжте ме в течение, ако възникне нещо.

— Да, сър.

Пруит и Кемрън тръгнаха обратно към сравнително малката кабина в задната част, където Мари спокойно гледаше облаците през кръглото прозорче. На стената имаше телефон. Пруит вдигна слушалката и избра един номер на Белия дом, който знаеше наизуст. Надяваше се да чуе спокойния глас на президента, но вместо това се обади Стайс. Пруит се намръщи.

— Да? — каза Стайс.

— Отрядът се приземи, сър. На два часа път до обекта.

— Начало на акцията?

Пруит погледна часовника си.

След около три часа.

— Дръжте ме в течение.

— Разбира се.

— Довиждане, Том.

— Довиждане, сър. — Той окачи телефона и погледна Кемрън.

Едва ще успеем, Том. Едва.

Пруит разтърка гръдния си кош и пое въздух. Бръкна в пакетчето с антиацид и глътна две хапчета.

Ортис току-що беше скрил парашута под голям отсечен дънер, наполовина затънал в мътната вода. Целият район беше в блата.

— Ама че шибана история, Тито — обади се Зимър, докато идваше към него. — Сведенията на Зийгъл са, че теренът, през който ще минем, е блатист. Ще затънем до гуша в мръсотия, човече.

Ортис се усмихна.

— Какво му е смешното? Да не би да ти харесва в задника ти да се напъхат разни кални буболечки?

Ортис бавно поклати глава. Продължаваше да се усмихва.

— Не, братле. Забавен ми е начинът, по който го каза. Мислил ли си някога да станеш комик?

— Не ме премятай, Тито. Не съм в настро…

— Хайде, хора! Нямаме на разположение цял ден! Тръгвайте! — извика Зийгъл. — Тито!

— Сър?

— Ти водиш. Вървиш на девет метра пред нас. Томи, ти го прикриваш отзад. Останалите в индианска нишка. На три метра един от друг. Ясно ли е?

— Да, сър.

Ортис стоеше на брега на блатото. То чезнеше напред в тъмнината. Някъде на другия край беше обектът. Стисна здраво колта и нагази във вонящата вода. Дебелият маскировъчен халат моментално прогизна, но това му подействува някак си освежително. Черната вода беше хладка. Докато халатът и здравите боти го пазеха от пиявици и други гадини, помисли Ортис, всичко е наред. Той не понасяше буболечките, особено пиявиците. Само при мисълта за тях му се повръщаше. Лигави, лъскави гадини! Като хлапак ги ръсеше със сол и гледаше как се сгърчваха. Но сега нямаше защо да се тревожи. Армията му беше дала защитно облекло да го пази от пиявици, а умът му да е в изпълнението на задачата. Той беше разузнавачът на „Мамбо“. Неговите очи и уши. Отрядът му разчиташе на него.

Погледна блатото и присви устни в погнуса. Проклети пиявици!

На борда на „Блу Ридж“

Капитан-лейтенант Кенет Кроу от американските ВМС току-що беше заспал, когато усети нечия ръка на рамото си.

— Разкарай се! Не ми пука кой си!

Не подействува. Ръката остана на рамото му. Кроу не помръдна. Толкова му беше удобно. Това беше първата му истинска почивка след двудневното учение с хеликоптери „Сий Сталиън“. Венецуелските ВМС ги бяха купили, за да евакуират при спешни случаи сондьорите от крайбрежните петролни платформи в района.

— Съжалявам, капитане. Капитанът иска да говори с вас.

— О-о, майната му!

— Да, сър. Както искате, но капитанът ми нареди изрично да ви заведа на мостика след десет минути.

Кроу се извърна и седна в леглото.

— По дяволите! Каква е тази щуротия? Току-що свърших — бъхтих се цяла седмица, за да науча тези бананови пилоти как да летят с току-що купените им проклети хеликоптери. Сега почивам. Почивам, и капитанът знае това! По дяволите!

Кроу стана бързо. Беше само по гащета и бяла фланелка.

— Ще ми хвърлиш ли оная риза? — Вдигна панталоните си от пода и ги обу.

— Ето, сър.

Кроу изсумтя и я грабна. Отдясно беше пришита лентичка с името му, а над левия й джоб имаше няколко нашивки и чифт сребристи крилца, които показваха, че е пилот от военноморските сили.

— Имаш ли представа какво става? — попита той, докато закопчаваше ризата си, доста тясна в ръкавите. Издутите бицепси бяха донякъде несъразмерни с телосложението му от кръста нагоре.

— О, не, сър. Само това, че трябва да ви придружа до мостика след…

— Да, да, след десет минути.

— Шест.

— Както и да е. — Той седна на леглото и се обу.

— Харесвам работата си, знаеш ли — продължи той. — Но възможностите на всеки човек си имат граници, а силите ми са на изчерпване. Трябва ми сън. Адски изтощен съм!

— Съжалявам, капитане, но капитанът ми даде…

— Да вървим.

Следван от помощника си, Кроу тръгна към мостика на десантния кораб. „Блу Ридж“ извършваше различни наблюдателни операции, включително следеше нисколетящите самолети от Колумбия и Венецуела в северна посока. Главното му предназначение беше да проследява — това обясняваше антените на горната палуба. „Блу Ридж“ нямаше за задача да сваля самолетите, работата му беше само да ги открива.

На борда си носеше два броя „Сий Сталиън“, едни от най-големите и най-мощни хеликоптери във ВМС, които можеха да пренасят 55 войници с цялата им екипировка на повече от 400 километра.

На кораба имаше и трима пилоти. Два хеликоптера и трима пилоти. Схемата гарантираше винаги един да е на разположение, ако другият е преуморен, както бе сега с Кроу.

Все още сънен, Кроу се прозя, докато отваряше металната врата към мостика. Влезе и забеляза останалите двама пилоти пред капитана на кораба Джон Девънпорт.

— Какво става? — попита той. — Току-що свърших дежурството и…

— Зная какво си мислиш, Кени — отговори Девънпорт, сетне погледна помощника, който кимна, обърна се и излезе от каютата, затваряйки вратата след себе си.

— Сър — упорстваше Кроу. — Моите уважения, но съм много уморен и…

— Няма да повтарям, Кени. Млъкни! От „Блу Ридж“ се иска да осигури подкрепа за една текуща тайна операция. Трябва да измъкнем от Френска Гвиана наш отряд от специалните части точно след час и половина. Ние сме на 320 километра от мястото. Това означава, че имаме време само за хеликоптер. Искам да изпратя и двата. Единия като резерва.

Кроу просто не можеше да повярва. Девънпорт съвсем сериозно възнамеряваше да го лиши от почивка.

— Сър, моля да ме изслушате, това е в интерес на изпълнението на задачата. Изобщо не съм в състояние да…

— Не, по дяволите! Не! Ти ме изслушай! Виждаш ли тези двамата тук? — Той посочи към пилотите, които стояха мирно до Кроу. — Те нямат никакъв шибан опит! Разбираш ли? Добри пилоти са, но и двамата са новобранци от школата. Искам да пратя там ветеран. За това става дума, за бога! Трябва ми някой, който да може да взема добри решения за части от секундата, а това не се учи при учебните полети. Научава се от опит. Кени, ти имаш този опит и искам ти да отидеш там с един от хеликоптерите. Разбра ли?

Кроу хвърли бърз поглед на младите пилоти и си пое дъх, мъчейки се да се примири с факта, че Девънпорт е абсолютно прав. Това беше спасителна операция. Той имаше необходимия опит. Истинския опит, натрупан при превозването на пехотинци от горещи точки по цяла Югоизточна Азия, нещо, което беше усъвършенствувал доста добре. Той кимна и срещна погледа на Девънпорт.

— Сър, по 320 километра в двете посоки. Нашият обсег на действие не…

— Ще ви попълним запасите от гориво във въздуха, преди да стигнете там, Кени. От „Хауърд“ вече излетя един самолет-цистерна „КС-97“. Ще се срещнете на 80 километра от крайбрежието. Освен това се движим с пълен напред към брега на Гвиана. Ще сме някъде на 192 километра оттам, когато сте готови да се връщате.

Кроу се намръщи. Обсегът на действие на „Сий Сталиън“ беше само 411 километра. Ако не ги заредят, преди да кацнат в Гвиана, хеликоптерът щеше да има гориво за не повече от 15–20 минути след излитането им обратно.

— Дано цистерната е там, капитане, иначе ни пишете мъртви.

Девънпорт се усмихна.

— Не се тревожи. Ще бъде. Гледайте вие да сте там за срещата.

— Добре. Къде точно трябва да бъдем…, между другото, има ли тук някъде близо кана с кафе? Май ме чака дълга нощ.

На борда на „Лайтнинг“

— „Лайтнинг“, тук Хюстън. Събудете се.

Кеслър разтърка очи, когато чу гласа на Хънтър по радиотелефона.

— Все още сме тук, Хюстън.

— Как сте с кислорода?

— Засега нормално, но сме на границата. Май първоначалните ни преценки се оказаха оптимистични. Докъде стигнахте с „Атлантис“?

— Току-що го монтирахме на стартовата площадка. Изстрелването след трийсет часа, но вие ще получите помощ преди това.

Кеслър се измъкна от койката и провери как е Джоунс. Беше все още в безсъзнание и хъркаше тихичко.

— Какво означава това, Хюстън?

— Нашите руски приятели тръгнаха към вас. Те ще пристигнат много по-бързо от нас. Ще се прехвърлите в тяхната космическа станция, докато пристигне „Атлантис“ и ви подаде достатъчно електроенергия, за да затворите вратите и да се справите с проблема с плочките. Какво е състоянието на Джоунс?

— Стабилно, но още е в безсъзнание. Някакви новини от призраците?

— О, не. Дотук нищо.

— Какво разправяте на широката публика за това? Какво им е известно?

— Казваме им, че полетът протича по план и че всички системи действуват нормално.

— Ами фактът, че „Атлантис“ се готви за полет?

— Общ полет на двете совалки за трениране на спасителни операции при извънредни обстоятелства.

— И те вярват на това?

— Засега.

Кеслър се усмихна при отговора на Хънтър, докато се придвижваше към камбуза. Беше страшно изгладнял.

— Добре, Хюстън. Излиза, че едва ли мога да направя нещо тук горе, освен да чакам, така че смятам да похапна.

От богатия асортимент в камбуза той си избра голяма пържола, сушени праскови, лимонада, шоколадови бисквити.

Погледна часовника и се намръщи. Времето изтичаше. Започна бавно да осъзнава сериозността на положението. За пръв път Кеслър почувствува как го обхваща страх от смъртта. По една или друга причина той беше твърде зает до момента, за да мисли повече по въпроса, но сега, когато запасите от кислород в „Лайтнинг“ бавно намаляваха, Кеслър започна да се пита дали в крайна сметка ще успеят… Спри, Майк!, каза си той. Ако почнеш да мислиш такива работи, по-добре опри пистолета в главата си и натисни спусъка. Ти си командир на кораба, по дяволите! Действувай като такъв!

Кеслър затвори очи за малко и си пое въздух. Трябва да се бори. Няма друг изход. Ако не заради себе си, трябваше да го направи за Джоунс. Кеслър му дължеше толкова много. Не можеше да го подведе отново.

Куру, Френска Гвиана

Фредерик Вандерхоф погледна през прозореца към осветената от прожектори ракета „Атена V“, която се намираше на около километър и половина на стартовата площадка. Беше готова. Сега оставаше само да изберат точно времето, когато тя да излети в космоса и да пресрещне „Лайтнинг“. Той се усмихна, върна се до бюрото и взе цигара от пакета „Кемъл“. Запали я, дръпна дълбоко и изпусна дима през носа си. НАСА беше обречена. Беше почти сигурен в това. Стига ракетата да достигне целта. После американските средства за информация ще се погрижат за останалото. Заливайки обществеността с подробни съобщения, раздухвайки отново приказките за неуспехите на НАСА, те ще забият последния гвоздей в ковчега й.

Премести отново поглед към прозорците и видя, че от площадката между неговата сграда и стартовия полигон излетя патрулен хеликоптер. Бе наредил районът да се наблюдава денонощно до изстрелването на ракетата. Вандерхоф трябваше да допусне най-лошото: че Стоун по някакъв начин е успял да се свърже със съответните инстанции и да ги уведоми за подозренията, изложени пред него от бившите учени на Атена, преди хората на Шардон да ги ликвидират. Вандерхоф не беше сигурен как ще реагира американското правителство на подобен агресивен акт. Логиката му диктуваше да очаква най-лошото, каквото и да означаваше това.

16.

Северно от Куру, Френска Гвиана

Вонящото, но хладно блато изведнъж се превърна в гъста кална маса, в която всяка крачка изискваше върховно усилие. Пот обливаше лицето на Ортис, мускулестите му крака тръпнеха. Стичащите се капки пот отмиха лосиона против насекоми, с който беше намазал ръцете си, врата и лицето. Но може би е по-добре да си в гъстата кал, помисли си Франсиско, припомняйки си абзаца в разузнавателната сводка, който не изключваше възможността в района да има алигатори… или по-точно близките им братовчеди — кайманите. Не беше особено зарадван, когато го прочете, но тъй като възможността от среща с каймани намаля значително със сгъстяването на калта в блатото, Ортис вече не се тревожеше толкова, както в началото. Той съсредоточи вниманието си върху изпълнението на задачата, вместо да се пита дали няма да го изненада някой от тези праисторически на вид зверове.

Изтекоха около два часа, откакто се приземиха, но на Ортис му се стори цяла вечност, докато с мъка придвижваше тялото си напред. Притискаше колта към гърдите си, прикрепяйки дулото с лявата ръка, а дясната — близо до скобата със спусъка. Оръжието беше в тънка пластмасова торбичка, за да не се задръсти, ако случайно го изтърве в блатото. Това не му пречеше всеки момент да открие огън с него.

Отдавна беше изчезнало чувството на облекчение, което беше изпитал при нагазването в блатото. Наложи си да не обръща внимание на парещата болка в краката и се мъчеше да не губи темпо в дълбоката до кръста тинеста вода. Нощта беше безлунна и тъмна, принуждаваше го да напряга зрение, докато оглеждаше група дървета на няколко метра пред себе си. Прецени, че са на километър и нещо от целта. Възможността да се натъкнат на часови стана съвсем реална.

Ортис имаше доста добра представа за вражеската сила от информацията на Мари, но знаеше, че не трябва да бъде прекалено самоуверен. След неотдавнашните събития охраната около комплекса може да е много по-солидна от описаното от нея. Ортис трябваше да допусне, че могат да се натъкнат на съпротива отвсякъде. Това му даваше още едно основание да се радва на безлунната нощ, защото „Мамбо“ щеше да има предимство пред врага, освен ако и той не разполагаше с бинокли с инфрачервени лъчи. Всъщност, помисли си Ортис, това ще бъде второто им предимство, първото ще е елементът на изненада. Ортис знаеше колко важно е то. Тук, на вражеска територия, „Мамбо“ фактически беше лишен от предимството да действува на свой терен. Въоръжението им се изчерпваше с индивидуалните автоматични оръжия плюс ракети „Джавлин“ върху едно салче, което теглеха последните двама в редицата. Врагът може би разполагаше не само със стотици мъже, но и с неограничен запас от огнева мощ. Ортис поклати глава при мисълта какво би станало, ако врагът открие местоположението им, преди да пристигне хеликоптерът.

Той стигна до групата дървета и се запромъква през гъстата зеленина. Ортис не беше ходил другаде освен в Панама, Калифорния и югоизточните райони на Съединените щати, но ако съдеше от прочетеното и от онова, което му бяха разказвали ветераните, Гвиана положително беше едно от най-негостоприемните места на земята.

По дяволите! Почеса врата си с дясната ръка. Проклети комари! Не мина много време, преди летящите безгръбначни да разберат, че лосионът се е отмил.

Ортис пъхна колта под лявата си мишница и бръкна в джоба на маскировъчния халат. Изстиска от тубичката малко лосион и леко разтърка шията и врата си. Намръщи се, когато напипа няколко подутини по кожата си. Досадните ухапвания от комарите се прибавяха към все по-силното главоболие. Ортис бръкна в друг джоб и извади пластмасово пликче с шест силни капсулки против главоболие. Пъхна две в устата си и прибра пликчето. Прокара капсулките с глътка вода от манерката.

Отново стисна здраво колта и подмина бавно дърветата. Всяка крачка му струваше големи усилия, докато влачеше изтощените си крака в гъстата кал. Вървеше приведен напред, но блатото пак го дърпаше назад. Излезе отново от група дървета. На открито се чувствуваше много уязвим и се съмняваше, че насред сечището може успешно да отблъсне евентуално нападение.

Огледа тъмното небе. Беше чисто, осеяно със звезди, но без луна. Ортис пъхна пак автомата под мишница, сложи си очилата за нощно виждане „Сопелем ТН2–1“ и включи системата. Изведнъж мракът около него оживя в палитра от зелени петна. Погледна зад себе си и моментално зърна светлозеления силует на Зимър. Ортис бързо огледа сечището. Не забеляза други аномалии в тъмнозеления фон.

Продължи към следващата група дървета отпред и дочу звук, който се беше надявал да не чуе — тихото бръмчене на хеликоптер.

Прехвърли бързо през ума си вариантите. Не бяха кой знае колко. Всъщност само два. Да си плюе на петите към дърветата… нещо, в което не смяташе, че ще успее. Или… Ортис видя с очилата термичния образ на двигателя на хеликоптера, който бавно се очерта над дърветата.

Нямаше избор. Не знаеше как ще постъпят другите от взвода, но знаеше какво трябва да се направи: подгъна крака и легна във вонящата кал заедно с колта и очилата.

Изведнъж всичко се скри. Шумът изчезна, той потъна в спокойна прохлада. Ортис стискаше очите си затворени и тихичко проклинаше калпавия си късмет. Не беше сигурен колко дълго трябва да остане под калта. Колко дълго е достатъчно? Двайсет, може би трийсет секунди? Може би минута? Няма значение. Инстинктът го държеше отдолу, докато дробовете му вече не можеха да издържат повече, а дори и тогава той си позволи още няколко секунди. Когато вече гърдите му щяха да се пръснат, Ортис се привдигна, колкото да си покаже главата на повърхността.

— Ето те и теб, Тито. Господи, братле! Мислехме, че си се загубил или нещо такова.

За миг Ортис се обърка. Къде беше хеликоптерът? Какво прави Зимър тук? Защо не е целият в кал като него?

— Мухльо такъв! — Франсиско се изправи, рязко смъкна очилата и изтри калта и разните други гадости от лицето си. — Искаш да кажеш, че докато аз затънах до гуша в лайна, за да не ни зърне врагът, вие просто си седяхте там? Видях те, тъпанар. Ти беше насред сечището като мен. Защо не…

— Тито, ти се престара, човече. Аз видях хеликоптера над дърветата, после видях, че се гмуркаш. Канех се да сторя същото, когато хеликоптерът зави и изчезна, човече, така че продължих към теб. — Махна с ръка да се придвижат към дърветата.

Ортис тръгна пръв и за по-малко от минута беше под закрилата им. Откачи непромокаемия радиотелефон от колана си.

— Всичко е чисто до рубежа на дърветата, шефе. Приемам.

— Разбрано, Тито. Тръгваме към вас. Минаваме през сечището един по един през интервал от пет минути, приемам.

— Прието и край. — Ортис се обърна към Зимър, който стоеше на няколко крачки зад него.

— По дяволите. Не мога да повярвам, че направих тази глупост за няма нищо — прошепна той, докато слагаше колта на един клон, и извади носна кърпичка от джоба си. Едва понасяше вонята. — То не се трае да джапаш в тези лайна, а пък да си навреш муцуната в тях… уф!

— Извинявай, момко. Бих искал да… о, човече — възкликна Зимър в момента, когато Ортис обърса калта от лицето и врата си. — Погледни се, човече.

— Защо?

— Пиявици, момко.

— Не се занасяй. Хич не ми е до… — Ортис спря, когато докосна с пръсти нещо лигаво отстрани на врата си. Затвори очи и си пое дъх, мъчейки се да потисне порива да повърне. — Махни тези гадини. Махни ги!

— Добре, добре, но по-тихо. Не мърдай. — Зимър изблъска автомата зад гърба си и извади черния ловджийски нож от калъфката на колана си.

Ортис затвори очи и затаи дъх, щом почувствува допира на студената стомана до врата си. Бавно острието се придвижи нагоре, все едно, че се бръснеше. За това кратко време пиявицата беше успяла да се прилепи достатъчно здраво и на врата му остана кърваво петно.

— Махнах една.

Франсиско отвори очи и загледа отвратителната твар, която пълзеше по ножа на Зимър. Той просто я изхвърли в блатото.

— Има още две. Струва ми се, че утре няма защо да се бръснеш, човече.

— Не се засягай, мухльо, но знаеш много добре какво да правиш с тъпите си шеги. Ще махнеш ли тези проклети твари от мен?

— Ш-ш-т… тихо.

— Чудесно. Можеш да се помаеш колко си щеш, тъпанар.

Зимър се ухили и натисна ножа във врата му, като отлепи втората пиявица заедно с парче кожа. Третата беше успяла само частично да се впие в дясното му ухо. Зимър я откачи с пръсти.

— Така. Сега си пак хубавец.

Ортис изкара нещо като усмивка на лицето си.

— Благодаря, братле.

Зимър му върна усмивката.

— Винаги на твое разположение.

— Мислиш ли, че тази джаджа още работи? — Ортис посочи очилата за нощно виждане.

— Дано, мамка им.

Ортис почисти очилата колкото можа и включи системата.

— Как са? — попита Зимър.

— Ще ги бъде — отговори той, докато оглеждаше района и със задоволство наблюдаваше тъмнозеления фон… По дяволите!

Скри се зад едно дърво и даде знак на Зимър да стори същото.

— Какво става?… — Зимър млъкна, когато видя, че Ортис сложи пръст на устните си, и веднага се скри зад съседно дърво.

Франсиско се премести вляво и бързо огледа района точно пред тях. Забеляза двама… не… трима часови. Светлозелените им силуети се открояваха ясно на тъмния фон. Той погледна Зимър, който също носеше такива очила. Зимър кимна.

Ортис взе радиотелефона и намали звука.

— Открих трима часови. На трийсетина метра пред нас. Разрешавате ли безшумна схватка? Приемам.

— Внимавай, Тито. Томи там ли е?

— Да, сър.

— Добре. Разрешавам изнасяне. Ще пратя двама души там да ви прикриват. Тръгнете след двайсет секунди.

— Прието. — Ортис закачи радиотелефона на колана си и погледна часовника си. Двайсет секунди. Той зачака.

Погледна към Зимър и даде знак. Зимър кимна и тръгна наляво. Франсиско погледна часовника си още веднъж. Така. Започва се. Внимателно тръгна надясно, като не изпускаше от погледа си светлозелените силуети на няколко крачки един от друг и стискаше здраво автомата в ръцете си. Стискаше го, защото нямаше какво друго да стисне. Всъщност знаеше, че не може да го използва. Щеше да издаде местоположението му. Ако само бяха имали повече време да се подготвят за задачата и ако бяха взели няколко автомата със заглушители… Но при тези два часа, които имаха, добре, че успяха да вземат и това снаряжение — стандартното за специалните части.

Ортис стигна на трийсетина метра вдясно от часовите и сви наляво, за да ги заобиколи отдалеч. Ще ги нападне от неочаквана позиция, изотзад, оттам, откъдето едва ли ще очакват появата на врага. Часовите бяха близо до дърветата и бавно се придвижваха към другите от „Мамбо“.

Изведнъж припламна ярка зелена светлина, която едва не го заслепи. Тя бързо изчезна и на нейно място остана средно интензивен отблясък близо до главата на един от масовите. Ортис поклати глава.

Цигара. Идиотът е запалил цигара!

Това го озадачи. Тези хора толкова сигурни ли са в позицията си, та не смятат, че някой ще посмее да ги нападне от тази страна? Дали мислят, че най-вероятното място за атака ще бъде откъм брега?

Ортис приключи движението в полукръг и стигна на трийсетина метра точно зад часовите, които продължаваха в същата посока. Той забеляза Зимър на дванайсет метра вдясно от себе си. Ортис вдигна ръка, стисната в юмрук, и бавно я насочи към часовите.

Зимър кимна и избута колта зад гърба си. Ортис стори същото и хвана ловджийския си нож. Бързо погледна към блатото и въздъхна. Нямаше как. Още веднъж се потопи в него до шия. Часовите бяха спрели и оглеждаха сечището между групата дървета, където бяха те, и дърветата, където вече би трябвало да бъдат останалите от „Мамбо“. Премигна още веднъж. Втори часови беше запалил цигара. Невероятно!

Ритайки с крака до болка, Ортис се придвижваше в адската кал. Вратът му потъна в блатото. Знаеше какво означава това, но вече не го интересуваше. Интересуваха го само часовите. Ако могат да бъдат наричани така, мислеше той, докато ги приближи на петнайсетина метра. Чуваше гласовете им. Звукът се носеше добре над гладката повърхност.

Дванайсет метра. Погледна през дясното си рамо. Зимър беше там. Също до шия в блатото. Ортис вдигна едната си ръка от калта и посочи към часовия, който беше най-вдясно. Зимър кимна. Франсиско погледна отново към часовите. Девет метра. Стискаше дръжката на ножа толкова здраво, че пръстите му изтръпнаха от нарушеното кръвообращение. Нямаше как. Мислеше почти автоматично, когато вече беше на пет-шест метра от тях.

Доближаваше ги тихо, отмерено. Използваше шума, който вдигаха те, за да не го усетят. Знаеше, че и Зимър прави същото.

Ортис вдигна глава за малко. Към звездите. Кристалночистото небе изглеждаше величествено, поразително, спокойно. Порадва му се още една секунда и насочи поглед към последния часови вляво. Мъжа с цигарата в дясната си ръка. Той дръпна от нея още веднъж и извърна глава. Ортис го видя в профил. Млад човек, забеляза той.

Три метра. Ортис дочу няколко думи. Говореха на френски. Бяха твърде близо. Знаеше, че трябва да действува незабавно или рискуваше да го открият. Дали ще може да се измъкне достатъчно бързо от калта?

Погледна Зимър, после последния часови вдясно, последния часови вляво, после пак Зимър. Погледите им се срещнаха. Ортис вдигна лявата си ръка и с пръсти преброи едно-две-три.

Давай!

Втурнаха се едновременно с насочени ножове, целейки се в гърлата им. Франсиско стигна до своята жертва за по-малко от три секунди, изненадвайки го точно когато се канеше да дръпне още веднъж от полуизпушената цигара. Ръката на часовия не успя да стигне до лицето му. Ортис безжалостно заби 25-сантиметровия нож във врата му. Чу гадния звук на счупена кост и разкъсан хрущял, докато острието от неръждаема стомана проникваше все по-дълбоко и излезе през ларинкса. Вдигнал ръце към врата си, мъжът изхриптя, преди да падне по лице в блатото. Ортис пусна ножа и се обърна към часовия в средата, по чието лице се изписа пълна изненада. С широко отворени от страх очи той се мъчеше да хване автоматичния пистолет, който висеше през лявото му рамо.

Ортис скочи, повали го по гръб и го натика в блатото. Сграбчи яката му с едната ръка и натисна главата му назад с дланта на другата. Мъжът се опита да извика, преди главата му да изчезне под водата. Франсиско погледна Зимър — беше обезвредил часовия вдясно. Погледна отново към човека, когото беше притиснал в блатото. Тялото му беше под водата, отгоре се подаваха само ръцете, които се мятаха неистово в безуспешни усилия да се отърве от смъртоносната хватка, но Ортис продължи да го натиска. Знаеше, че всичко беше въпрос на време. Часовият беше извикал, преди да потъне. Това означаваше, че е изпуснал въздух, вместо да поеме. Колкото повече се съпротивляваше, толкова по-бързо ще изразходва малкото въздух в дробовете си. Ортис беше прав. Движенията на ръцете замряха. Франсиско преброи до трийсет, преди да го пусне. Когато го направи, видя как ръцете бавно потънаха.

— Дявол да те вземе, Тито. Ти наистина можеш да бъдеш страшно мръсно копеле.

Ортис се втренчи в Зимър.

— Не мога да кажа, че се гордея с това, но не бива да допуснем техните хора да узнаят, че сме тук. — Взе кърпичката и избърса врата си. — Колко са се налепили, братле?

Зимър приближи.

— Само една. А по мен?

Ортис огледа врата му.

— Две.

След няколко минути Франсиско взе радиотелефона.

— Тук Ортис. С часовите всичко е наред. Районът е чист.

— Добре. Да се размърдаме, Тито. Вие двамата скрийте телата и продължавайте напред. Ние ще ви догоним. След няколко минути районът вероятно ще гъмжи от патрулни хеликоптери.

— Прието. Тръгваме. — Той прибра радиотелефона. — Чу какво каза шефът, Томи. Да се пръждосваме оттук.

— И още как, братле.

Вандерхоф вдигна слушалката при първото позвъняване.

— Да?

— Сър, струва ми се, че възникна ситуация.

— Обясни.

— Един хеликоптер току-що извърши патрулен полет на километър и нещо източно от нас и не могат да влязат във връзка с един от патрулите.

— Може би радиостанцията е отказала?

— О, не, сър. Всеки от тях има радиотелефон. Съмнявам се, че и трите са отказали едновременно.

Вандерхоф пое дъх дълбоко, мъчейки се да се успокои. Погледна часовника си. По-малко от час до изстрелването. Трябваше да държи настрана неканените гости още един час. После всичко ще свърши. След това никой вече няма да може да попречи.

— Изкарайте всички налични хора! — отсече той.

— Искам онези два хеликоптера да прехвърлят незабавно там хора от охраната. Ясно ли е?

— Да, сър!

Вандерхоф тръшна телефона и стисна юмруци. Това беше най-критичната фаза на операцията. Само така можеше да бъде сигурен, че „Лайтнинг“ ще бъде унищожена. Да се търсят други начини, означава да се рискува и да се даде на НАСА време да помисли как да спаси повредената совалка.

На 80 километра от брега на Френска Гвиана

Сложил очилата за нощно виждане „Катс Айс“, капитан-лейтенант Кроу наблюдаваше резервоара с гориво в края на 18-метровия маркуч, който висеше зад опашката на самолета-цистерна „КС-97“. Другият хеликоптер „Сталиън-2“ търпеливо чакаше реда си зад него.

Кроу погледна приближаващия резервоар, после премести погледа си на двуметровата сонда за зареждане отдясно на носа на хеликоптера. Резервоарът вече беше съвсем близо. Номерът беше да приближи бързо хеликоптера към него, иначе въздушната струя щеше да го отвее встрани.

Кроу огледа резервоара и изравни сондата с него. Сетне натисна леко газта. Хеликоптерът подскочи.

Допир! Сондата прехвана резервоара.

— Оловен или безоловен, „Сталиън-1“? — дочу се глас от самолета-цистерна.

— Все ми е едно — отговори той. И бездруго ги точат от едно и също място. Останали са ми само 230 литра. Напълнете докрай.

— Става, „Сталиън-1“ Ще искате ли да ви измием стъклата?

— О, не, благодаря. — Кроу се усмихна. Някой на борда на цистерната беше в добро настроение.

След две минути той погледна бензиномера.

— Добре, момчета. Смятам, че ми е достатъчно. Хиляди благодарности.

— Няма защо, „Сталиън-1“. Успех в занятието.

Кроу повдигна вежди. Занятие? Добре, значи някой е дал такова обяснение на екипажа на самолета-цистерна. Те… които и да са тези „те“, искат за това да знаят минимален брой хора. Разумно е, реши той. Така, ако нещата се оплескат, „те“ няма да обясняват на твърде много хора да си траят по въпроса. Тайните операции. Беше ги вършил достатъчно във Виетнам, за да ги подуши начаса, а тази просто вонеше. Най-лошото беше, че нямаше никаква представа за какво става дума. Само това, че трябва да приберат един отряд от специалните части. Нищо повече. Бяха му дали мястото и времето на срещата. Трябваше да чака не повече от пет минути и да поддържа достатъчно високи обороти на двигателя, за да излети за секунди.

Кроу леко отмести своя хеликоптер, за да направи място за „Сталиън-2“. Кроу нямаше втори пилот. Двамата новобранци бяха на борда на „Сталиън-2“.

„Сталиън-2“ се доближи твърде бавно. Резервоарът отиде под хеликоптера.

— Отдалечете се и се върнете малко по-бързо — нареди Кроу по шлемофона.

— Разбрано, „Сталиън-1“.

Другият хеликоптер остави резервоарът да се отдалечи на пет метра и отново се насочи към него. Този път Кроу наблюдаваше с одобрение как „Сталиън-2“ приближи по-бързо и прехвана резервоара.

— Браво.

— Благодарим ви, сър.

Кроу погледна часовника си. Оставаха им четирийсет и пет минути.

Куру, Френска Гвиана

Вандерхоф набра частния номер на генерал Шардон. Чу как телефонът иззвъня два пъти, преди от интеркома да долети дрезгавият глас на генерала.

— Oui?

— Събудете се, генерале. Имаме си неприятности и ми трябва един отряд от вашите елитни части за бързо реагиране. Може би ставам прекалено мнителен, но току-що изгубихме връзка с трима от моите хора на терена. Възможно е Стоун да е успял да се свърже със своите. Не можем да си позволим никакъв риск трийсет минути преди изстрелването.

— Прав сте, monsieur. Ще дам незабавно нареждане, под предлог, че е възможно нападение на терористи срещу комплекса.

— Това ще бъде чудесно.

На 64 километра от брега на Френска Гвиана

Кроу летеше само на три метра над зеленикаво оцветените вълни със скорост 150 възела. Видя как самолетът-цистерна „КС-97“ изчезна на север в мрака на път за базата „Хауърд“. Погледна уредите и прецени, че му остава гориво за около два часа. Точно колкото да кацне, да вземе товара и да се завърне на „Блу Ридж“, преди да започне патардията.

Намръщи се. Не само беше откачил от няколкото чашки кафе, преди да излети, но хеликоптерът му бе практически невъоръжен. Той беше предназначен главно за спасителни операции, а не за поддръжка от въздуха, както хеликоптерите „Сикорски UH-60A Блак Хок“ и други, подобни на тях. Цялата му защита се състоеше от двама въоръжени морски пехотинци отзад. Те можеха да използват картечниците „М-60“, за да осигурят донякъде прикритие за хората на земята по време на операцията. Иначе хеликоптерът беше уязвим. Кроу разчиташе на нощта, на своя летателен и боен опит, за да може той и онези долу да оцелеят.

Погледна висотомера и видя, че е мръднал малко нагоре. Не можеше да си позволи да лети на повече от петнайсет метра над водата, защото рискуваше да го засекат на радара. Той направи необходимото и хеликоптерът се снижи на безопасна височина.

Кроу погледна към „Сталиън-2“, който също летеше ниско над вълните. Двойка добри пилоти, помисли си той. Неопитни, но добри.

Крайбрежните светлини проблеснаха. Погледна часовника си. Петнайсет минути до срещата. Точно навреме.

Куру, Френска Гвиана

Франсиско пръв забеляза високата три метра ограда около комплекса. Видя, че по-голямата част от терена му е пресушено блато. То свършваше на петнайсетина метра от оградата. Ортис изпита огромно облекчение, щом излезе от калта на твърда земя. Залегна зад няколко палмови дръвчета. Зимър допълзя до него. И двамата свалиха очилата.

— Какво смяташ, Тито? — прошепна той.

Ортис посочи вдясно. Зимър погледна нататък и кимна. После Ортис посочи вляво. Зимър пак кимна, сетне се претърколи бавно наляво, а Франсиско надясно. Забелязаха двама часови пред оградата, с лице към мястото, където беше приклекнал Ортис. Мощните халогенни прожектори зад гърба на часовия осветяваха голямата ракета на стотина метра отвъд оградата. Прожекторите бяха добре дошли за Ортис. Той виждаше часовия, но часовият не можеше да го види.

Ортис запълзя по песъчливия терен между дърветата. На всеки три-четири стъпки спираше и замираше. Часовият не даваше никакви признаци за безпокойство. Ортис извади ножа.

Три метра.

Ортис бавно се привдигна. Погледна към Зимър, който вече го чакаше. Ортис му даде сигнал, натискайки бутона на радиотелефона един, два, три пъти. Вдигна ножа над главата си и го запрати с все сила. Ножът проблесна за миг в светлината на прожекторите, преди да се забие в гърдите на часовия.

Ортис за секунди беше до него. Часовият наведе глава изумен. Канеше се да извика, но Франсиско запуши устата му с лявата си ръка и заби дясното си коляно в слабините му. С дланта на дясната си ръка удари дръжката на ножа, забивайки го още по-дълбоко в гърдите му. Ножът спря в нещо. Може би ребро. Ортис удари отново дръжката. Този път ножът потъна целият.

Втренчи поглед в очите на часовия, докато се убеди, че са безжизнени. Измъкна ножа и отскочи встрани, когато от раната бликна кръв и часовият се смъкна на земята. Завлече трупа към храстите и го скри. Зимър направи същото с другия часови.

Ортис взе радиотелефона. Бяха установили „предмостие“.

Вандерхоф завъртя стола и погледна към ракетата „Атена V“. Поддържащата кула бавно се отлепи от нея. Пет минути до старта. Още мъничко, помисли той.

Ортис и Зимър помогнаха при изтеглянето на салчето с ракетите през палмовите дръвчета и храсталаците, докато останалите хора от „Мамбо“ заеха отбранителни позиции близо до оградата. Зийгъл разположи ефикасно хората си — три групи по петима души. Той, Ортис, Зимър и още двама остават при ракетите „Джавлин“. Група „Мамбо-1“. „Мамбо-2“ заема отбранителна позиция на петнайсетина метра от тях, „Мамбо-3“ — на същото разстояние от другата страна. Като резервен вариант Зийгъл беше избрал едно място близо до района, където кацнаха, ако работата се изпорти.

— Така, Тито. Сега е твой ред — рече Зийгъл.

Франсиско кимна.

— Хей, Томи. Ще ми помогнеш ли?

Зимър отиде до него.

— Помогни ми да свалим калъфите от ракетите.

Бяха избрали британската ракета „Джавлин“ вместо обичайно използваната „Стингър“, която се насочваше от източника на топлина, докато „Джавлин“ позволяваше и ръчно насочване.

Ортис махна калъфа от първата ракета и я прикрепи към раменната пускова установка.

— Така. Готов съм, когато кажете.

Зимър го изгледа недоумяващо.

— Какво искаш да кажеш? Това ли е всичко?

— Да. Това е всичко.

Зийгъл приближи до тях.

— Вие, момчета, май…

Думите му секнаха от бързото тракане на автоматични оръжия. Ортис отскочи назад, когато три куршума излетяха от гърдите на Зийгъл и той се блъсна в Зимър. И двамата паднаха на земята. Зийгъл се загърчи.

— Исусе Христе! Те уцелиха Зийгъл. Зийгъл е ранен! — изкрещя Зимър, докато се мъчеше да издърпа командира си на безопасно място.

Ортис сграбчи Зимър за рамото, дръпна го настрани и погледна Зийгъл, който лежеше неподвижен по хълбок. Широко отворените му очи казаха на Ортис всичко, което искаше да знае. Вече не можеха да направят нищо за него. Като взводен сержант, втори по старшинство, Франсиско Ортис поемаше командуването.

Светът сякаш избухна около тях, куршумите се сипеха по песъчливия терен. Ортис се затъркаля колкото може по-бързо. Пред очите му се заредуваха небе и пясък. Трябваше да се добере до палмовите дръвчета. Накрая се блъсна в дънера на едно дърво.

Докато куршумите свистяха около него, той приклекна зад дървото, мина от другата страна и опря гръб в ствола му. Бързо погледна вдясно. Зимър беше там. Погледна вляво, но не видя никого. Озадачен, отново погледна към Зимър, който поклати бавно глава и посочи към храсталаците. Ортис разбра. Трима от тяхната група бяха загинали, в това число Зийгъл. Взе радиотелефона.

— Тук „Мамбо-1“! Докладвайте обстановката! — извика той колкото му глас държи.

— „Мамбо-2“. Загубихме трима. Някой ни издебна. Не зная откъде се стреля. Мръсниците ни приковаха към земята. Не можем да напуснем прикритието.

— Стойте там и стреляйте само при сигурна цел. Пестете мунициите. Повтарям, пестете мунициите! „Мамбо-3“, чувате ли ме, приемам? „Мамбо-3“? „Мамбо-2“, знаете ли нещо за „Мамбо-3“?

— Не, „Мамбо-1“

Ортис стискаше зъби вбесен, объркан. Все още не можеше да повярва. „Мамбо“ беше загубил най-малко шестима души — без да се броят загубите на „Мамбо-3“ — през първите двайсет секунди от схватката, без да нанесе никакви щети на врага. Не много впечатляващо постижение. Погледна часовника си. Всяка секунда можеше да се очаква изстрелването. Погледна към пусковата установка на „Джавлин“ Тя лежеше до вече спукания гумен сал на десетина метра от тях.

— По дяволите! Томи, не виждаш ли откъде стрелят?

— Дявол да го вземе, не! Не мога да си покажа дори носа, ако не искам да го отнесат.

Сега я загазихме здраво, помисли си Ортис.

Вандерхоф вдигна телефона.

— Да? Каква е цялата тази бъркотия?

— Престрелка, сър. Открихме неканените гости в сектор А от другата страна на оградата. Разполагаме с повече от двайсет души в момента.

— Дръжте положението под контрол. Изстрелването трябва да продължи по план. Не им позволявайте да мръднат. Ясно ли е?

— Да, сър!

Вандерхоф затвори телефона и погледна часовника си. По-малко от минута до старта.

Ортис не можеше да чака повече. Сега или никога.

— Отивам там, Томи!

— Какво? Ти си луд, човече!

— Това е нашата задача, братле. Нали затова загинаха Зийгъл и другите! Трябва да я довърша. — Франсиско запълзя към сала. После чу оглушителния трясък. Земята трепереше и нощта се превърна в ден, когато от стартовата площадка изригна огромно кълбо оранжеви пламъци. Ортис не погледна нататък, но усети, че стрелбата значително отслабна, поне временно.

Салът беше вече само на няколко метра. Провлече тялото си през тези последни метри и се усмихна, когато пипна с ръце студената ракета. Седна, сложи на рамото си системата за насочване и я приготви, бързо видя целта в монокулярния визьор. „Атена V“ започваше да се отделя от земята.

Врагът го откри. Земята около него закипя от рикошети. Ортис не помръдна. Съсредоточи вниманието си върху издигащата се ракета, натисна спусъка.

Дванайсеткилограмовата „Джавлин“ за секунди разви скорост Мах 1.8 по пътя към „Атена V“. Полуавтоматичната система за насочване генерираше сигнали по радиото към „Джавлин“.

Куршум удари установката отстрани. Ортис залитна назад, установката се насочи към небето. „Джавлин“ реагира и също се издигна нагоре.

По дяволите!

Той се съвзе бързо. Погледна към стартовата площадка. „Атена V“ беше на около три метра във въздуха и набираше скорост. Франсиско си спомни думите на Мари, че най-подходящото време за унищожаване на ракетата е през първите петнайсет секунди след старта, преди да е набрала голяма скорост.

Ортис скочи до сала, грабна втората ракета и бързо я зареди.

Макар че летеше над самите дървета, Кроу видя заревото при изстрелването на ракетата. Той се обади по радиостанцията:

— „Мамбо“, тук „Сталиън-1“, приемам.

Никакъв отговор.

— „Мамбо“, тук „Сталиън-1“, приемам.

— Господи, „Сталиън-1“, тук „Мамбо“. Побързайте! Копелетата ни откриха. Дадохме шестима убити. Повтарям, шестима убити. Сега се опитваме да довършим изпълнението на задачата. Може ли да ни намерите с радара, приемам?

— Да, „Мамбо“ Тръгваме към вас веднага.

Този път беше различно. Ортис облегна глава на една скала и взе на прицел носа на „Атена V“. „Джавлин“ се понесе право към целта. Той видя експлозията близо до носа.

Кроу усети, че нещо не е наред. Голямата ракета бавно се издигаше нагоре, но само преди секунда нещо я удари. Едва сега разбра каква е задачата на отряда долу и изпсува наум началниците си, че не му бяха казали всичко. Двата хеликоптера бяха твърде наблизо.

— Свърни вляво, „Сталиън-2“! Боже мой! Свърни рязко вляво!

Твърде късно. Огромната ракета загуби контрол. Тя се преобърна и бързо се понесе към комплекса, точно срещу тях.

Кроу направи остър завой наляво. Усети как клоните раздраха корема на хеликоптера. Без да обръща внимание, той продължи завоя на същата височина. Голямата ракета се блъсна в земята с пълна скорост. Огромно количество летливи химикали избухнаха на по-малко от сто и петдесет метра от него.

— Улучени сме, „Сталиън-1“! Помощ! Помощ! Тук „Сталиън-2“. Падаме!

— Натискайте лоста, „Сталиън-2“! Натискайте лоста! — Инстинктивно Кроу хвана лоста с две ръце и го притегли към себе си в очакване на ударната вълна. Тя дойде и притисна надолу тежкия хеликоптер, но противонатискът държеше носа му над хоризонта.

— „Сталиън-1“, не можем да го контролираме. Не можем да контролираме…

Кроу зърна ярка светлина вдясно. Сетне бързо долетя оглушителен взрив.

— Пресвета Дево, Томи! Бягай, братко! Един от хеликоптерите току-що се взриви!

— Бягам, човече. Бягам.

Ортис хукна обратно към блатото. Взривът беше подпалил повечето от палмовите дървета в района на оградата, или по-точно където беше оградата. Горещината ставаше все по-силна. Мощната експлозия беше захвърлила самия Ортис на три метра. Той тупна на няколко крачки от Зимър, който беше останал зад дървото.

Сега и двамата тичаха с все сила. Всичко наоколо беше в пламъци и Ортис беше сигурен, че скъпо ще платят за това. Собствениците на онази ракета хич няма да са доволни, че я унищожиха под носа им.

— Какво ще правим, човече? Какво?

— Отиваме навътре. Откъдето дойдохме. Обратно към… виж, втория хеликоптер!

— „Мамбо“, тук „Сталиън-1“. Чувате ли ме?

Пукане в слушалките.

— „Мамбо“, тук „Сталиън-1“, приемам.

Нищо.

Опасенията на Кроу се потвърждаваха. Експлозията беше много близо до последната известна позиция на „Мамбо“. Той въздъхна.

— „Сталиън-1“, тук „Блу Ридж“. Какво, по дяволите, става там? — Това беше гласът на Девънпорт сред пукота в слушалките.

— Загубихме „Сталиън-2“, сър. Ето това, по дяволите, става тук. Засегнаха го отломки от ракетата и той експлодира при падането. Едва ли има оцелели. Господи, сър! Защо не ни казаха за ракетата? Бихме могли да избегнем това. Дявол да го вземе!

— Ами отрядът долу?

— Вижда се нещо на радара, но никой не отговаря на повикванията ми.

— Неизправност в радиостанцията?

— Възможно е. Ще почакам още няколко минути, сър. Може би ще ги открия.

— Как сте с горивото, „Сталиън-1“?

— Под четиристотин и петдесет литра, сър, но винаги можем да дозаредим във въздуха.

— Почакайте така, „Сталиън-1“.

Кроу бутна лоста напред и хеликоптерът започна да кръжи на по-малко от метър и половина над блатото с включени светлини за кацане. Трябва да са някъде тук, мислеше той и непрекъснато шареше с очи между радарния екран и хоризонта.

Включи вътрешния телефон.

— Момчета, виждате ли нещо оттам? — попита той двамата морски пехотинци.

— Ъ-ъ, не, сър. Засега нищо… почакайте… почакайте. Видях нещо. Виждам няколко души, които тичат от оградата към блатото.

— В каква посока? — Кроу издърпа лоста и хеликоптерът замря във въздуха. Той го извъртя на 360 градуса и заоглежда терена. Ето! Забеляза ги. На трийсетина метра вдясно.

— „Сталиън-1“, тук „Блу Ридж“. Наредено е да се завърнете незабавно. Повтарям, незабавно завръщане!

— Сър, видях много ясно войници. Като че ли са нашите хора, сър.

— Свързахте ли се с тях?

— Не, сър, но…

— Изслушайте ме, „Сталиън-1“. Тази заповед идва отгоре. Връщай се веднага. Нямаш достатъчно гориво, а не сме упълномощени да пращаме отново самолет-цистерна. Прибирай се. Повтарям, прибирай се веднага!

Кроу стисна лоста. Просто не му се вярваше, че това се случва с него. Онези момчета бяха толкова близо. Само ако можеше да доближи, може би той…

— Кени, ако искаш да летиш и в бъдеще, довличай се тук веднага! Не можем да си позволим втора катастрофа!

Кроу погледна уредите на таблото. Четиристотин литра плюс петминутния резервен запас. Едва ще стигнат за връщане. Той бързо увеличи оборотите и завъртя хеликоптера.

— „Сталиън-1“, връщам се.

— Чакайте! Чакайте! Тук сме! Върнете се! — развика се Ортис, когато видя, че хеликоптерът се извръща.

— Изчезнаха, братко. Копелетата ни зарязаха!

Ортис извърна глава наляво. Зимър беше до него.

Лицето му беше цялото в кал освен очите и отворената уста.

— По дяволите! Не мога да повярвам, че не ни видяха, Томи. — Потърси радиотелефона си. Нямаше го.

— Мамка му!

— Какво има?

— Радиотелефонът ми. Изчезнал е.

Зимър потърси своя радиотелефон. Той все още висеше на колана му. Откачи го и го подаде на Ортис.

— Невероятна работа — рече Ортис, след като го огледа.

— Какво?

— Радиотелефонът ти е счупен. Виж. — Показа на Зимър пукнатината по задния капак.

— Опитай все пак.

Ортис въздъхна и го доближи до устата си.

— „Мамбо-1“. Тук е „Мамбо-1“. Има ли някой там? Приемам.

От слушалката не долиташе дори пукот. Ортис поклати глава.

— Е, ама че разкош, мамка му — обади се Зимър.

— Какво, дявол да го вземе, ще правим сега? Нищо чудно, че си тръгнаха. Сигурно ни мислят за мъртви!

— По дяволите! — Ортис превключи радиотелефона на режим за работа при извънредни ситуации. От предавателя се чу тихо „бип“. Поне тук нямаше повреда. Погледна Зимър. — Поне ще знаят, че сме тук. Не е кой знае какво, но все пак.

Зимър поклати глава.

— Това може да помогне на друг хеликоптер да ни засече, ами другите от „Мамбо“?

— Не зная. Всяка група имаше по два радиотелефона. При последната ни връзка при „Мамбо-2“ работеше поне единият, но от „Мамбо-3“ не се обадиха… ако изобщо някой е останал жив там. Така че „Мамбо-2“ е единственият ни шанс. Работата е там, че ракетата експлодира по-близо до тях.

— Мислиш, че те…

— Не зная, братко. Не ни остава нищо, освен да тръгнем към мястото за сбор и да се надяваме, че и другите ще направят същото. Ако се съберем пет-шест души, може да имаме някакъв шанс. А сега да тръгваме, преди врагът да дойде.

Белият дом

Стайс затвори телефона. Операцията беше успешна, но с цената на един хеликоптер и един взвод. Ще докладва така на президента.

Помисли за спасителна операция, но според него беше твърде рисковано. Можеха да минат и без „Мамбо“. Бяха свършили работата си, а сега американското правителство ще се погрижи за техните семейства, като същевременно публикува обичайната декларация с опровержение за каквато и да било намеса, ако някоя част от операцията стане публично достояние.

Той затвори папката и я остави встрани.

На борда на „Лайтнинг“

— Хюстън? Тук „Лайтнинг“.

— Слушаме ви, „Лайтнинг“.

— Ситуацията тук става критична. Въздухът в модула на екипажа е на токсичната граница. Уредите показват седемдесет и шест процента азот, деветнайсет процента кислород и пет процента въглероден окис. Опасявам се, че първоначалните ни преценки бяха твърде оптимистични. Въздухът вече не е безвреден. — Кеслър не сваляше очи от показанията за съдържанието на кислород. Нормалната атмосфера се състоеше от седемдесет и девет процента азот и двайсет и един процента кислород. Въглеродният окис обикновено се пречистваше, смесен с кислород и азот, в една от подсистемите на кораба и се впръскваше обратно в модула, но сега, само с един действуващ резервоар за гориво и един за кислород, тя не можеше да осигурява необходимото количество кислород във въздуха.

— Потвърждаваме вашите данни, „Лайтнинг“.

— Страхувам се, че ще трябва да надяваме скафандрите. Усещам, че тук се диша все по-трудно и по-трудно.

— Разбрано, „Лайтнинг“. Не поемайте никакви рискове. Въглеродният окис ще ви направи сънливи. Навличайте скафандрите и се обадете пак.

— Прието.

Кеслър слезе през люка в средната палуба. Джоунс все още беше в безсъзнание. Отиде до едрия тексасец, отвърза го от койката и го задърпа към херметичната камера. Пропълзя вътре, взе един от сгънатите спасителни балони и го пъхна през люка в средната палуба. Разтвори го и го доближи до Джоунс. Напъха тялото му в балона, като се погрижи да бъде изправен от кръста нагоре, сгъна краката му, затвори ципа и включи системата. Балонът бързо се напълни с кислород.

Уверил се, че приятелят му е в безопасност, Кеслър облече скафандъра и се върна в пилотската кабина. През тези двайсет минути, докато се облече и напъха Джоунс в балона, съдържанието на кислород беше паднало с два процента.

17.

Военновъздушна база „Хауърд“

— Значи министърът на отбраната ви нареди да се изтеглите? — попита рязко Пруит по радиото, докато капитанът на „Блу Ридж“ му докладваше хода на операцията.

— Да, сър.

— И да правите какво? Да чакате?

— Да, сър.

— Знаете ли къде са те?

— О, не, сър. Получихме потвърждения от очевидци, че целта е унищожена, но междувременно тя взриви и един от хеликоптерите ни с четиричленния му екипаж — двама пилоти и двама морски пехотинци. Другият хеликоптер е кръжал над района още няколко минути, но не са открили нищо. Той съобщи, че цялата тази страна на комплекса е в пламъци, включително районът, където се предполага, че е нашият отряд.

— Опитахте ли да се свържете с тях?

— Нееднократно, сър, но не получихме никакъв отговор. Пилотът твърди, че е засякъл с радара сигнал за бедствие. Възможно е някои от хората да са успели да излязат живи от този пъкъл с полудействаща радиостанция, но това е само догадка. Би могло да означава също, че врагът се е докопал до радиостанциите и се мъчи да ни въвлече отново. Трудно е да се каже без надеждна връзка с оцелелите, при положение, че наистина има живи.

Пруит разтърка очите си и заразтрива парещия го гръден кош. Беше изпълнил задачата си, но на каква цена? Четирима мъртви със сигурност, един хеликоптер и все още никакви сигурни сведения за жертвите на земята. А може да се окаже, че целият отряд е невредим там долу, но радиостанциите им са повредени. Пруит се намръщи. Знаеше, че трябва да тръгне от това предположение. Онези мъже, или поне някои от тях, може да са живи и да се спасяват с бягство и неговата задача е да ги измъкне до един. Как така Стайс ще върне хеликоптера? Трябвало е да остане в района, а после да презареди във въздуха. Този проклет Стайс!

— Добре — отговори Пруит. — Обадете ми се незабавно, ако чуете нещо. Междувременно наредете завръщащият се хеликоптер да бъде зареден с гориво и да е готов за действие всеки момент. Ясно ли е?

— Да, сър.

Пруит подаде микрофона на радиста, преди да погледне към Кемрън и Мари.

— Чухте ли всичко?

— Как Стайс може да направи такова нещо? — попита Мари.

— Не зная, но възнамерявам да разбера незабавно.

Кемрън кимна.

— Трябва да им изпратиш хеликоптер и да ги измъкнеш. Всяка секунда е ценна.

Пруит кимна и посегна към телефона на стената. Набра номера на Белия дом.

На борда на „Блу Ридж“

Кроу се отдалечи от хеликоптера, докато екипажът прикрепваше „Сталиън-1“ към палубата, а роторът бавно намаляваше оборотите. Макар че, кажи-речи, не беше мигнал през последните двайсет и четири часа, адреналинът го държеше свеж, съвсем буден. Мислите му бяха ясни, беше изпълнен с решителност. Видя Девънпорт, който идваше да го посрещне.

— Какво, по дяволите, се случи, Кени?

— Какво мислите, че се случи, капитане? Беше ми наредено да зарежа американски войници. Ето какво се случи! А тази проклета ракета се взриви в лицата ни. Защо не ми казахте, че е започнало изстрелването? Щяхме да подходим по съвсем друг начин! Боже мой, капитане, защо тази тайнственост? И защо, за бога, трябваше да ги оставим там? Аз ги виждах!

— Успокой се, Кени. Всички тук изпълняваме заповеди, и да прощаваш, но ти си мислел, че ги виждаш. Не си имал никакво потвърждение, че това е така.

— Добре, сър. Който и да ви е наредил да не ме оставите да ги спася, е смахнато копеле! Кажете му това. Кажете му, че идиотското му решение ще струва живота на американски военнослужещи. Тези мъже няма да изтраят…

— Ти даваш ли си сметка на кого държиш такъв език? Казвам ти за последен път, капитан-лейтенант. Затваряй си устата и прави това, което ти казвам! Ако ти наредя да пльоснеш с идиотския си хеликоптер в океана, ще го направиш, защото това е заповед. Ясно ли ти е, господинчо? Ясно ли е?

Кроу не отговори. Виждаше как пулсират вените по врата на Девънпорт. Кроу наведе глава и загледа палубата.

Девънпорт въздъхна.

— Слушай, всички знаем, че трябваше да останем в района още малко и да търсим оцелелите, но заповедта си е заповед. Какво всъщност става с теб? Всяка операция крие рискове, особено тайните. Ти най-добре трябва да знаеш това. Бил си във Виетнам, нали?

Кроу пое дълбоко дъх, стисна зъби и бавно издиша през носа си. Девънпорт беше прав. При тайните операции обичайната практика е да не се признава съществуването на отряда, докато той не напусне вражеската територия.

— А сега кажи ми — продължи Девънпорт, — сигурен ли си за онова „бип“ на твоя екран?

Кроу затвори за миг очи, сетне впи поглед в умните сини очи на Девънпорт.

— Така беше, капитане. Продължи десетина минути, после бавно заглъхна, когато се отдалечих от брега на Гвиана.

Девънпорт не каза нищо. Просто се обърна и тръгна към мостика. Кроу го последва.

— Сър, какво става, по дяволите?

— Погрижи се хеликоптерът ти да е готов за излитане всеки момент. Свободен си.

— Моите уважения, сър. Готов съм да тръгна веднага. Онези хора…

Девънпорт спря, извърна се и го доближи плътно. Заговори с леденостуден глас:

— Слушай ме, слушай много внимателно. Току-що ти дадох категорична заповед и очаквам да я изпълниш безпрекословно. Зная за онези хора там, но зная също йерархията. Трябва да ни наредят да се върнем и да ги измъкнем оттам. Ясно ли е? — Кроу мълчеше. — Попитах ясно ли е, капитан-лейтенант Кроу.

— Да, сър. Ясно е.

— Добре. Това е всичко. — Девънпорт се обърна и продължи към мостика.

Кроу остана там с кепето в дясната ръка. Погледна над тъмните вълни към брега на Гвиана. Там имаше войници, американски войници. Почти сигурно беше, че врагът ги превъзхожда по численост и въоръжение, а от него искаха да седи и да чака, докато някой бюрократ във Вашингтон размърда идиотския си мозък да реши дали е „целесъобразно“ да се върнат там. Усети старата позната болка. Не беше я изпитвал близо две десетилетия, а ето че пак започна. Онова свиване в стомаха се появяваше винаги, когато войници страдаха от недомислията на политиците, опитващи се да вземат военни решения — това чувство му беше до болка познато от Виетнам. Мразеше го непреодолимо. В пристъп на ярост той запрати с все сила кепето си в палубата, като сепна няколко техници. Девънпорт, който още беше там, също се обърна към него. Никой не каза нищо.

Кроу бавно тръгна към края на палубата и загледа тъмното море. То изглеждаше толкова спокойно. Звездите отгоре лениво мъждукаха над килватера на кораба. Кроу гледаше и мълчеше.

Военновъздушна база „Хауърд“

— Но аз трябва да говоря с президента веднага — упорствуваше Пруит. — Вие знаете не по-зле от мен, че ситуацията не търпи отлагане.

— Повтарям — отговори Карлтън Стайс. — В момента президентът е зает с обстановката в Близкия изток и не мога да ви свържа. Той ми нареди да отговарям за операцията и аз ти казвам да чакате. Целта е унищожена и ние сега преценяваме обстановката, за да изберем подходящия начин за действие.

— Кой преценява обстановката, сър? Кои са хората, които анализират? Как те оценяват възникналия проблем? Нима те знаят повече от пилота на хеликоптера? Как? Ние пратихме тези хора там, сър. Ние имаме моралното задължение да…

— Казвам ти да чакате, докато се вземе решение! Ясно ли е?

Пруит енергично заразтрива с длан гръдния си кош. Идеше му да удуши с голи ръце копеленцето. Понечи да каже нещо, но професионалистът в него надделя и той стисна зъби. Да каже на Стайс какво мисли, означаваше възможно най-бързия край на кариерата му, а това нямаше да помогне ни най-малко на онези мъже там. Той си пое дъх и изпусна въздуха няколко пъти, наложи си да се отпусне.

— Чуваш ли ме, Том?

— Да, сър — успя да отговори той през зъби.

— И така? Съгласен ли си с мен?

— Винаги съм съгласен с президента и с неговите решения, сър.

— Добре. Продължавай така.

— Сър? Ако нямате нищо против, да ви попитам. В какъв срок да очакваме отговор на въпроса?

— Ще ти се обадим своевременно. А дотогава чакайте. Не предприемайте нищо!

Връзката прекъсна. Пруит спокойно окачи слушалката и бръкна в десния си джоб за антиацидните хапчета. Пъхна в устата си две, поразмисли и добави още едно. Сдъвка ги бързо, докато излизаше от радиорубката, и се върна при Кемрън и Мари.

— Добре си ли? — попита Кемрън.

— Този Стайс! Той ли не знае как да ме вбеси. — Пруит не можеше да се примири с глупавия си късмет. Независимо какво правителство беше в Белия дом, той винаги успяваше да изложи гледната си точка пред президента и пред повечето от сътрудниците му. Но все се намираха някои високопоставени персони, които никога не се съгласяваха с него и сякаш се радваха да объркат плановете му. И сега, както често пъти в миналото, президентът беше упълномощил един такъв бюрократ. Един слабоумник, който очевидно мислеше повече за реномето си, а не за живота на американските войници на вражеска територия.

— Защо? — попита Мари. — Какво стана?

— Стайс замрази операцията.

— Какво? — озъби се Кемрън.

— Чухте какво казах.

— Но… ти сигурно можеш да направиш нещо — обади се Мари. — Районът е целият в блата. Никое човешко същество не може да оцелее там дълго.

Пруит прехапа горната си устна. Трябва да има начин да ги измъкнеш, Том. Мисли, по дяволите. Мисли!

Мари погледна Кемрън.

— Не можем ей така да ги изоставим, нали? Искам да кажа, няма ли друг начин да им помогнем?

— Тръгвайте двамата с мен — обади се Пруит. — Ще оправя тази работа.

— Къде отиваме? — попита Мари.

— Да поговорим с генерал Олсън.

Северно от Куру, Френска Гвиана

С ужасно главоболие Ортис нагази пръв в блатото. Очакваше с нетърпение ефекта от двете допълнителни таблетки „Тиленол“, които беше глътнал преди половин час. Зимър го следваше по петите, стиснал колта, готов да открие огън всеки момент. Ако врагът поиска да им попречи, Ортис беше решил да очисти колкото може повече, преди да му видят сметката и на него. Те сигурно ги превъзхождаха по брой и въоръжение, но им липсваше умение. Не е на тяхна страна и факторът изненада. Те ще дойдат да търсят „Мамбо“, но когато го открият, ще платят скъпо за това.

По лицето и врата му се беше напластил дебел слой спичаща се кал, която охлаждаше многобройните резки и драскотини, останали, след като махнаха досадните пиявици. Вече не го боляха. Беше превъзмогнал тази болка, както и силното изтръпване на краката от непрекъснатото оттегляне. Ортис напредваше с мъка, като от време на време се извръщаше към Зимър, който също беше „маскиран“ с гъста смрадлива кал. Вече не носеха очилата за нощно виждане. Ортис и Зимър решиха да ги заровят в блатото, когато им се изтощят батериите, както и цялото друго снаряжение… и трупове, ако открият такива. Бяха си подбрали специфични ориентири и решиха, че вероятността телата да се изместят, е минимална, като се има предвид гъстотата на блатото. Задачата им беше секретна и не трябваше да оставят нищо, което да издаде откъде са. Никакво веществено доказателство, което врагът може да използва срещу родината им.

Ортис вдигна глава към небето и заразглежда звездите. По тях той следваше посока северозапад, назад към удобното за отбрана сечище, обградено от гъстата джунгла, до брега на блатото. Джунглата ще им осигури маневреност и закрила, от които се нуждаеха толкова много, за да оцелеят при очакваното от него масирано нападение. В джунглата ще бъдат в безопасност, но трябва да стигнат там, преди да се зазори. Шансовете им да оцелеят денем в блатото бяха минимални.

Ортис реши, че трябва да се напрегнат и да стигнат до джунглата. Нямаха друг избор, друг начин.

Военновъздушна база „Хауърд“

— Искаш да кажеш, че той вече ти се обади? — попита Пруит, не вярвайки на ушите си. Стайс не само беше спрял спасителната акция, но вече се бе свързал с Олсън и отменил цялата операция. Отменил? Нима Стайс е мръднал? Защо тогава ще го лъже преднамерено, че ще му се обади по-късно? Или това беше просто номер да накара Пруит да мълчи, докато стане твърде късно да се предприеме каквото и да било?

— Той позвъни преди по-малко от двайсет минути, мистър Пруит — обясни полузаспалият Олсън, докато си търкаше очите. — Той нарече операцията успешна и ми каза да напиша лично писма до семействата им. Ужасна трагедия, но в името на една благородна кауза. Каза, че „Мамбо“ са показали какво значат думите истински герои.

— И ти повярва на тези глупости, генерале?

Олсън изръмжа.

— Нито за секунда. Нито за секунда.

— Знаеш не по-зле от мен, че е голяма вероятността там сега да има няколко оцелели от хората на „Мамбо“, ако не и повече. Очевидно нямат възможност за пряка връзка с нас, но те са там. Сигурно чакат и се чудят къде по дяволите сме ние. Да не би да ми кажеш, че просто ще седиш тук и няма да предприемеш нищо?

Лицето на Олсън се изопна. Пруит знаеше, че Олсън е известен като честен офицер. Говореше се, че той самичък е измъкнал при засада по време на конфликта в Корея двама ранени войници и ги е качил на хеликоптера — героична постъпка, която го направи популярен сред войниците и допринесе значително за кариерата му. Пруит разбираше, че Олсън трябва да се грижи за хората си, но той също беше войник и като такъв е длъжен да се подчинява на началниците си, дори когато е на доста по-различно мнение от тях. Пруит разчиташе на вероятността, че в случая е така, че Олсън не е съгласен със заповедта, но че няма никакъв избор, защото тя беше дошла директно от министъра на отбраната.

— Имате ли някаква… каквато и да е представа как се чувства човек, когато загуби войник? Кажете ми.

Пруит го загледа втренчено известно време.

— Никога не съм бил в армията, генерале, но съм загубил доста много добри оперативни агенти. Смятам, че изпитвам подобни чувства. Изяжда те отвътре. Почваш да мислиш, че си им изменил. Че ако си планирал нещата някак си другояче, сигурно още ще са живи. Да, генерале. Случвало ми се е много пъти и е ужасно. Но в случая няма защо да е така. Все още има време да предприемем нещо. Да направим нещо за онези хора, загазили в Гвиана… затънали в онзи ад.

Олсън дълго не сваляше поглед от него. Пруит знаеше, че старият генерал преценява възможностите. Той несъмнено беше посветил целия си живот на въоръжените сили и не възнамеряваше сега да пожертвува всичко заради едно хрумване, едно прибързано решение, взето под въздействието на емоции, а не на логична основа.

— Какво имате предвид, мистър Пруит?

Пруит скри усмивката си. Олсън не беше глупак. Ако беше, едва ли щеше да стигне до генерал-лейтенант във въоръжените сили. Олсън печелеше време, изчакваше Пруит да направи ход. Пруит знаеше, че ако този ход не го устройва, той ще чака други ходове. Въпросът беше какво очаква генералът от Пруит? Пруит беше уверен, че отговорът на този въпрос зависи от това как той ще отвърне на генерала. Той го погледна в очите.

— Искам да ги измъкна оттам. Смятам, че има начин да влезем във връзка с „Мамбо“ и да им кажем да чакат в уречено време на предварително определено място, откъдето ще ги извозим по въздуха.

Олсън поизкриви устни.

— Да допуснем за момент, че вземате правилното решение в дадената ситуация. При това положение отговорете ми на следния въпрос: как, мистър Пруит? Как възнамерявате да направите това? Естествено, без аз да зная нищо.

Пруит също се усмихна. Олсън играеше честно. Генералът ще приеме, като просто извърне глава. Ако планът на Пруит засече и почнат да падат глави, Олсън няма да пострада, тъй като не е бил замесен. Пруит просто е действувал на своя глава. Олсън няма да загуби. Ако Пруит успее, Олсън може да разцъфне като благоуханна роза. Ако има засечка, само Пруит ще опере пешкира, но не и той. Пруит кимна бавно, приемайки неписаните условия за мълчалива подкрепа.

Трийсет минути по-късно Пруит се ръкува с Олсън и излезе. Погледна часовника си. Зазоряваше. Видя Кемрън и Мари, седнали върху капака на джипа.

— Ъ-х-х… доста време мина — рече Кемрън, като се прозя и протегна. — Какво каза генералът?

Пруит се усмихна.

— Помниш ли още как се скача от самолет?

— Какво? Какво по дяволите… почакай, почакай мъничко. Не искаш да кажеш сериозно, че аз…

— Това е единствената сделка, която сключих с генерала, Кемрън. Съгласи се да ни осигури транспорт до Гвиана и да се прави на разсеян, но не иска да ангажира хората си.

— Слушай, Том, вече не съм онзи войник от специалните части, който ти завербува преди петнайсет години. Играта оттогава се усложни страхотно, а аз не съм поддържал формата си. Зная възможностите си. Казвам ти, нямам подготовката. Тези нови отряди от специалните части като „Мамбо“ могат да ме побъркат за нула време. Подготовката им е далеч по-добра от тази на отрядите от Виетнам.

— Да, но никой от тях не е влизал в бой. Като теб.

— Какво общо има това с…

— Много. Мисля си, че има друга причина да не искаш да отидеш. Да имаш да ми казваш нещо?

Кемрън погледна бегло Мари, наведе глава и не каза нищо.

Пруит продължи:

— Впрочем не искам да слушам мотивите ти за или против. Мога да ти кажа само това, че или отиваш и установяваш връзка с онези момчета, или ги зарязваме. Вече няма никакво време за колебание. Може би даже сме много закъснели.

Кемрън се отдалечи на няколко крачки от джипа и мълчаливо проследи излитането на един „Ф-4Е Фантом“. Беше посветил целия си живот на военните и на ЦРУ, а цената беше отказ от всичко лично. И за какво всичко това? Промених ли наистина нещо? Нима искам да свърша болен и самотен като Том? Кемрън знаеше, че с Мари има шанс да заживее отново. Защо да продължава да рискува живота си? Погледна пак към Мари. Тя отиде до него и хвана ръката му.

— Трябва да направиш онова, което ти е присърце — чу той думите й, докато гледаше как бялата диря от фантома изчезва в тъмното небе. Кемрън затвори очи и му се привидя друг „фантом“. Тръгвай, Кемрън… аз ще се оправя… можеш да успееш…

Кемрън отвори очи, обърна се и погледна Пруит.

— Добре. Отивам.

На борда на „Лайтнинг“

Майкъл Кеслър гледаше звездите, но виждаше морето. Спокойното синьо море. Усмихна се на отразените от вълните светли петна. Всичко беше толкова истинско, толкова съвършено. Мислено той се пренесе там, на палубата на самолетоносача „Конститюшън“, в кабината на „Ф-14 Томкат“, включил на пълна газ след разрешението за излитане, усети тресенето на самолета, когато огромното ускорение сякаш притискаше душата му към седалката…

После Кеслър видя Джоунс, който се мъчеше да катапултира от улучения бомбардировач. Чу отчаяния вик на капитана от ВВС, когато кабината на „Ф-111В“ бе обгърната в пламъци и щурманът изгоря. Кеслър ги беше подвел. Беше пристигнал твърде късно. Извинявай, Текс…

Кеслър се пренесе отново във времето, когато и на него му се наложи да катапултира след първия неуспешен въздушен бой; преживя отново ужаса дали ще дръпне ръчката навреме, свободното падане с огромна скорост, чувството на самота във въздуха. Никога дотогава не беше се чувствувал толкова самотен. И ето сега пак.

На борда на „Лайтнинг“ цареше тишина. Беше прекалено тихо. Мъртвешка тишина. Нарушаваше я само собственото му дишане. То сякаш се усилваше в тишината на космоса. Вдишване. Издишване. Отново същото. Мъчеше се да се контролира, въпреки че запасите от кислород в скафандъра бяха на привършване. Бавно се задушаваше в собствения си въглероден окис…

Дали не съм вече мъртъв? Дали всичко това не е халюцинация? Вече не беше сигурен… Но той дишаше. Ушите му все още регистрираха дишането. Сигурно е жив. Трябва да се държи.

Насочи поглед към звездите и се усмихна — не на спокойния кристалночист космос пред него, а на собствения си живот. На картините, които продължаваха да се нижат покрай него…

Кеслър усети допира на нещо твърдо до левия си крак, но не можа да види какво е. Беше затворил очи и не успяваше да ги отвори. Направи още един опит. Нямаше смисъл. Сетне всичко започна да чезне. Вече не можеше да контролира мислите си. Полагаше отчаяни усилия, но напразно. Беше загубил битката и реши да капитулира изящно.

— Открих втория — съобщи Валентина Терешкова, докато придърпваше Кеслър към себе си, хванала го за крака.

— Жив ли е?

— Не съм сигурна. На датчика отпред на скафандъра има някакви цифри, но не разбирам всичките. Изглежда, съдържанието на кислород е извънредно малко.

— Докарай го тук.

— Добре.

Терешкова прикачи един шнур към скафандъра на Кеслър и го издърпа долу на средната палуба, където Стракелов се запознаваше с данните от датчика на Джоунсовия балон.

— Състоянието на този май е добро, доколкото разбирам. Хайде да ги пренесем в херметичната камера.

Двамата пренесоха Кеслър и Джоунс и затвориха люка. Американският кораб беше с добра конструкция, помисли Стракелов. Имаше огромна херметична камера, в която се обличаха скафандрите и голям люк за излизане в космоса, много по-голям от люка на „Квант-2“. Стракелов разхерметизира камерата и отвори люка към товарния отсек.

Излезе пръв и хвърли поглед към комплекса „Мир“, който плаваше на трийсетина метра отгоре, между тях и земната повърхност. Извърна се към Терешкова и вдигна ръка.

— Валентина, почакай.

Стракелов внимателно се придвижи към космическия велосипед „Икар“. След като го привърза към скафандъра си, включи системата. Светнаха две контролни лампи — червена над лявото му рамо и зелена над дясното. Предназначението им беше да показват посоката на движение в космоса. Зелено вляво и червено вдясно означаваше, че космонавтът идва срещу онзи, който го наблюдава. Обратното — че той се отдалечава.

Бавно спря на метър и половина от люка. Терешкова му подаде дълъг шнур, към който вече бяха прикачени скафандърът на Кеслър и балонът на Джоунс. Той закрепи шнура към „Икар“ и се извърна.

— Готова ли си, Валентина?

Терешкова избута двамата астронавти през люка и след това отиде към нейния „Икар“. Прикачи другия край на шнура към своя скафандър.

— Готово, Николай Александрович.

Стракелов включи двигателите колкото да опъне шнура. Почувствува леко дърпане. Бързо се извърна към „Квант-2“ и ги включи пак за три секунди. Това беше достатъчно керванът да потегли в желаната посока. Пътуваха по-малко от минута.

Когато прецени, че са на девет метра от отворения люк на „Квант-2“, Стракелов се обади по шлемофона:

— Дай на заден.

Терешкова от другия край на кервана включи двигателите за две секунди на заден ход. След това с общи усилия бавно се добраха до „Квант-2“. Свалиха шлема от скафандъра на Кеслър и отвориха балона на Джоунс. Провериха състоянието и на двамата.

— Контролна кула Байконур. Тук „Мир“.

— Привет, Николай Александрович. Какво е положението?

— И двамата астронавти са живи. Задачата изпълнена.

— Поздравяваме ви, Николай и Валентина! Ще предадем информацията на американските ни колеги.

— Ще преместим астронавтите в лазарета. Ще ви държим в течение за здравословното им състояние.

— Прието, Николай. Хубаво.

Стракелов погледна към Терешкова, която вече беше разкачила металния пръстен, свързващ горната и долната част на скафандъра на Кеслър. Той се усмихна. Техните скафандри приличаха много на скафандъра на американеца. Наведе се и издърпа Джоунс от балона.

Над западните райони на Френска Гвиана

В пълно маскировъчно снаряжение Кемрън седеше спокойно до Мари и гледаше червената лампа над вратата на самолета „Старлифтър“. Този път Пруит не беше с тях. Стомахът го беше присвил здраво. Кемрън го разбираше напълно.

— Добре ли си? — попита тя, държейки ръката му.

— Ами за последен път скачах с парашут преди повече от петнайсет години във Виетнам. Надявам се да си припомня всичко… дано да е така, и то бързо. Предчувствувам, че долу играта ще загрубее.

— Сигурен ли си, че искаш да направиш това?

Кемрън за миг притвори очи.

— Нямам избор, трябва. Това е единственият шанс не само за „Мамбо“, но и за мен самия.

Тя се притисна към него, положи глава на лявото му рамо.

— Разбирам.

Вратата на пилотската кабина се отвори. Едър чернокож войник, също в маскировъчен халат, приближи до тях.

— Една минута, сър! — Войникът отключи вратата. Лампата над нея засвети жълто.

Кемрън стана.

— Време е.

— Моля те, внимавай. Моля те.

Кемрън я погали с пръст по дясната буза и почувства непреодолимия магнетизъм на нейния поглед.

— Двайсет секунди, сър! — Войникът отвори вратата.

Докато вятърът се заигра с косата на Мари, Кемрън си сложи очилата, привърза автомата към крака си и мълчаливо гледаше дясната ръка на войника, чиито пръсти отброяваха последните пет секунди.

— Скачайте! — извика войникът.

Кемрън погледна още веднъж Мари, преди да скочи в бездната.

18.

Северно от Куру, Френска Гвиана

Ортис стоеше неподвижен в края на джунглата заедно със Зимър и петима други от „Мамбо“, които два часа преди това бяха стигнали до сборното място. В разговори помежду си успяха да си изяснят случилото се и стигнаха до заключението, че от първоначалния състав от петнайсет души шестима със сигурност са мъртви, което означаваше, че двама още липсват.

Всичко беше спокойно допреди трийсет минути, когато над тях прелетя самолет на височина 3000 метра според Ортис, може би малко повече. От сечището сега отлитаха два хеликоптера, които стовариха два отряда войници; те и по външен вид, и по начина на действие определено се различаваха от часовите, които Ортис и Зимър бяха очистили предишната нощ.

Маскиран под педя мокри листа, Ортис беше огледал групата при изгрев слънце. Преброи шестима в първия отряд и седем във втория. Тринайсет добре въоръжени мъже срещу седмината от „Мамбо“, двама от които бяха загубили автоматите си при експлозията и можеха да се отбраняват само с пистолети и ловджийски ножове.

Войниците бяха скочили от хеликоптерите, претъркулвайки се два пъти, станаха и хукнаха към другия край на сечището, където изчезнаха в гъстата джунгла.

Как ни откриха, питаше се Ортис. Беше сигурен, че никой не ги е видял. Другите от „Мамбо“ бяха стигнали до сечището преди зазоряване. Минимална беше възможността някой да ги е забелязал и проследил. Ами ако някой е бил пленен? Ако някой от все още липсващите е попаднал във вражески ръце и са го изтезавали да издаде резервния сборен пункт? Той се дръпна назад в джунглата и даде знак на Зимър да направи същото.

— Да не смяташ, че знаят, че сме тук? — попита Зимър.

— Или това, или мислят, че може би идваме насам.

— Доста много са, Тито. Как ще се измъкнем? Не ми изглеждат аматьори.

— Не-е, наистина нямат вид на новобранци, но и ние не сме такива. Не подценявай подготовката, с която ни изпотиха задниците. Ние не им отстъпваме, ако не сме и по-добри от тях.

— Е, може би сега все още сме, все още имаме боеприпаси и храна, но след няколко дни ще се изморим и…

— Изслушай ме. Този път ще хитреем. Ще вървим след тях и ще ги наблюдаваме отблизо. Знаем ли къде са те, всичко ще е наред. Още не ми е ясно само едно — как, по дяволите, успяха да ги хвърлят толкова близо до нас. Късмет? Не зная, човече.

Другите от „Мамбо“ се събраха около тях. Ортис огледа групата. Всички гледаха към него. Всички разчитаха на него. Сега той им беше шефът.

— Добре, чуйте какво ще ви кажа. Трябва да допуснем, че тези хора знаят местоположението ни в района. Вероятно имат заповед да ни очистят веднага. Наша първостепенна задача е не да ги убием, а да ги дебнем, за да знаем всеки момент къде са те. Искам да следим всеки техен ход и да знаем всичко за снаряжението им. — Забеляза, че някои го гледат недоумяващо и се усмихна. — Имаме една-единствена цел, момчета, и тя е да се измъкнем оттук живи. Вече сме изпълнили задачата си. Сега трябва да намерим начин да се пръждосаме от това място. Главният проблем е, че нямаме никакъв друг начин за връзка с нашите хора освен този радиотелефон, който може да излъчва само сигнал за бедствие. За да бъдем евакуирани по въздуха, трябва ни двупосочна радиовръзка и не виждам друг начин за това, освен да свием някоя радиостанция от врага. Разбира се, при положение, че имат радиостанции. Разбрахте ли ме сега всички?

Недоумението отстъпи място на възторга. Той показа качества на лидер и спечели уважението им. Сега от всички тях зависеше дали ще изпълнят плановете му.

Кемрън чу хеликоптерите само пет минути след като откачи парашута си от едно дърво. Успя да го скатае и да го скрие заедно с раницата си за рекордно кратко време и сега се движеше към мястото, където беше видял войниците да скачат.

Отначало беше намръщен. Чувствуваше се твърде стар за тази работа, но професионалният войник в него възкръсна по-бързо от очакваното. Джунглата отново беше около него. Той вдишваше дълбоко, пълнеше дробовете си с миризмата на дърветата. Изпитваше някакво приятно чувство. Ризата му вече гизнеше в пот. Температурата беше доста над 30 градуса, а слънцето току-що се показваше на хоризонта. Лека мъгла се стелеше над земята до коленете му. Кемрън вървеше през нея, докато доближи мястото, където бяха изчезнали войниците.

Продължи приведен, озъртайки се, докато стигна дърветата. Автоматът му беше „МР5“ със заглушител, предпочитаното оръжие на елитните десантни части в британските ВВС. С лявата ръка придържаше дулото, а дясната беше до спусъка. Не беше отворил сгъваемия приклад, за да не го затруднява.

Кемрън пазеше дистанция петнайсетина метра от последния войник. Бива ги, мислеше си той, но му беше ясно, че те досега не са виждали истинско сражение. Движеха се почти „като по учебник“, твърде систематично. Нямаше и следа от вроден ритъм при напредването им. Кемрън реши да върви след тях още няколко минути, за да разбере накъде са поели. Допусна, че могат да го отведат до „Мамбо“.

Кемрън погледна радиокомпаса на китката си. Той автоматично приемаше сигнала за бедствие от „Мамбо“ и отчиташе разстоянието чрез мигаща червена лампичка. След няколко минути тя започна да примигва по-бавно, което му показа, че се отдалечава от източника на сигнала. Войниците вървяха в погрешна посока. Той спря и се обърна.

Ортис видя, че някой друг влезе в джунглата след войниците. Този някой не беше облечен като тях, а по-скоро като войник от американските специални части. Той беше стигнал до дърветата, след което бързо огледа сечището с насочено оръжие, сетне ги последва в джунглата. Но оръжието му определено не беше колт, а нещо друго. Дебелото дуло подсказа на Ортис, че е със заглушител, но беше твърде далеч, за да го разпознае.

Обърна се към своя взвод.

— Томи, идваш с мен. Останалите се разгънете около сечището и ни прикривайте. Не стреляйте освен по точно определена цел, при това само ако целта ви заплашва непосредствено. Дори и тогава, опитайте се да я ликвидирате с нож. Помнете, един изстрел и с нашето убежище е свършено. Ще разберат със сигурност къде сме. Ясно ли е на всички?

Видя, че всички кимнаха.

— Добре. Изчакайте петнайсетина минути. Ако не се покажем дотогава, идвайте. Ако чуете стрелба, също идвате незабавно. — Той откачи радиотелефона от колана си и го даде на един от войниците. — Пази това, докато се върна. Да вървим, Томи.

Кемрън се усмихна, когато лампичката запремигва по-бързо. Приближаваше целта. Ясно му беше, че „Мамбо“… или поне източникът на сигнала за бедствие беше от другата страна на сечището, на трийсетина метра от него. Продължи да се движи към края на сечището, оглеждайки внимателно дърветата пред себе си. Макар и сигурен, че всички войници тръгнаха в обратна посока, беше напълно възможно някой да е останал отзад, за да охранява площадката за кацане.

Слънчевите лъчи проникваха през дърветата и образуваха светли петна в иначе мрачната джунгла. Кемрън си припомни, че трябва да се опита да избягва тези петна, защото разширяват зениците му и може временно да го заслепят. Но колкото и да се стараеше да ги заобикаля, един слънчев лъч попадна в лицето му. Инстинктивно затвори очи, но късно — в тях проникна достатъчно светлина, за да разшири зениците. Скри се в сянката и бързо запремигва, за да пригоди зрението си. Огледа джунглата и се намръщи, когато пред очите му заиграха няколко светли петна. Кемрън знаеше, че трябва да мине около минута, преди те да изчезнат и да може пак да вижда ясно.

Остана неподвижен, скрит зад един дебел ствол, стиснал здраво автомата. Още веднъж огледа терена пред себе си и замръзна. Нещо не беше наред. Ушите му доловиха звук, който не беше характерен за джунглата. Точно отпред. Мъчеше се да види какво беше предизвикало лекото щракане на метал. Най-сетне съзря добре замаскирания войник, покритата с листа фигура на човек, легнал по корем до едно дърво. Накъде ли гледа? Кемрън не можеше да разбере. Инстинктът му подсказа, че е с лице към сечището.

Тоя си го бива, помисли си Кемрън, докато се местеше встрани. Сега трябваше да внимава много, за да не вдига шум, докато заобиколи отдалеч, за да застане в гръб и вдясно от войника. От опит знаеше, че в никакъв случай не бива да се приближава точно отзад; войникът вероятно е минирал тила си, за да се предпази тъкмо от такова нападение.

Докато приближаваше, Кемрън оглеждаше внимателно засипаната с листа земя. Единственият сюрприз, който някой би могъл да подготви за толкова кратко време, е противопехотна мина, която се крие лесно под листата.

Движеше се приведен, опипвайки внимателно терена пред себе си с носа на ботата. Повечето мини експлодират при съвсем лек натиск. Кемрън леко разравяше листата с крак, преди да стъпи на земята. Това го бавеше, но си струваше труда, като се има предвид алтернативата. Войникът лежеше на не повече от девет метра от него. Дългото дуло, което стърчеше между листата, убеди Кемрън, че войникът наистина гледаше към сечището.

Лек ветрец разклати клоните на близките дървета. Кемрън се възползва от това да се придвижва малко по-бързо, тъй като вятърът неутрализираше шума от разравянето на листата. Шест метра. Войникът не мърдаше. Вятърът се усили. Четири и половина метра. Кемрън се сниши още повече и избута автомата зад гърба си. Искаше да го хване жив. Трябваше му информация.

Кемрън стисна в пръстите си дръжката на ножа. Направи още една крачка.

Прас!

Кемрън замръзна за секунда. Войникът се заизмъква изпод купчината червени и кафяви листа. Кемрън взе оставащите три метра за три секунди. Войникът се канеше да извърти оръжието си, но Кемрън сграбчи дулото с лявата си ръка и го насочи към небето, но изпусна ножа. Оръжието беше автомат „АК-47“. Той гръмна веднъж, два пъти. И двамата се затъркаляха по земята. Кемрън вдигна дясното коляно и злобно го заби в слабините му. Ударът имаше желания ефект. Войникът изпусна оръжието и те продължиха да се търкалят. Блъснаха се в едно дърво и се разделиха. Кемрън усети, че неговият автомат отхвърча встрани.

Рипна на крака за секунди и видя, че войникът стори същото. Той издърпа ножа от колана си. Чак тогава Кемрън разбра, че е изпуснал своя нож. Видя как войникът се озъби.

Кемрън зае бойна поза — левия крак напред с рамо към войника — и зачака. Ще му даде възможност да действува пръв. Войникът започна да се върти в кръг. Кемрън също. Кръгът се стесняваше все повече, сетне изведнъж войникът замахна с ножа. Кемрън отстъпи. Войникът замахна отново. Кемрън пак отстъпи. Този път обаче блъсна гръб в ствола на едно дърво. Беше приклещен. Лицето на войника се изопна. Кемрън знаеше какво означава това.

Войникът се хвърли с ножа напред, целейки се в гръдната му кост. Кемрън реагира бързо, извъртя се на левия крак с рамо към нападателя и острието мина на сантиметър от тялото му. Ръката на войника се плъзна покрай него. Ножът се заби в кората на дървото. Кемрън сграбчи китката му с дясната си ръка, а с дланта на лявата го блъсна в лакътя.

— О-о-х!

Войникът втренчи невярващ поглед в ръката си, пречупена под отвратителен ъгъл. Преди да успее да реагира, Кемрън отстъпи встрани, сви левия си крак, вдигна го високо и свали войника със страничен саблен удар по гърдите. Скочи върху него, седна на гърдите му, притискайки ръцете му с коленете си.

— Кой си ти? Казвай!

Войникът го изгледа и бързо вдигна двата си крака около врата на Кемрън, придърпвайки го към себе си. Кемрън се претърколи и лесно се освободи от капана. Войникът побягна. Кемрън знаеше, че не може да го остави жив.

— Vite! Au secours! Au secours![1] — развика се той.

Кемрън скочи вляво, тупна по хълбок и грабна автомата си. Премести лостчето на единичен огън, насочи дулото към бягащия френски войник и натисна спусъка. Заглушителят пропусна само едно едва доловимо „пльок“. Разбра, че с годините не е забравил да борави с „МР5“. Войникът политна и се свлече с главата напред в листата. Кемрън стана, притича до него и опипа пулса му. Нямаше такъв. Куршумът беше влетял през гърба му и експлодирал на излизане от гърдите му, оставяйки дупка, в която можеш да пъхнеш юмрука си. Кемрън го преобърна и бързо го претърси за документи, но не намери. Знаеше, че няма много време. Другите вероятно вече са тръгнали насам след изстрелите на „АК-47“.

Кемрън преметна автомата на гърба си, хвана войника за краката и го повлече към дърветата. Обърна се и замръзна, когато видя срещу себе си черното дуло на автомат „Колт Командо“.

— Hola, cabron[2]. Помня те.

Кемрън не отговори. Чу шум вляво от себе си и погледна натам. Там стоеше още един войник. Първият избърса част от калта от лицето си.

Кемрън вдигна вежди.

— Ортис?

— Да. Какво ви забави толкова, момчета?

Кемрън въздъхна.

— Не трябваше да правиш това, Ортис. Аз можех да…

— Съмнявам се, човече. Между другото, името ми е Тито, а не Ортис.

Кемрън се усмихна.

— Добре, Тито. Убеди ме, че си те бива, но ако искаш да останеш жив, по-добре да се измитаме оттук веднага. Донесох малко продоволствия. Те са зад онова дърво. Къде са другите от „Мамбо“? — Кемрън тръгна към едно палисандрово дърво на петнайсетина метра от тях. Ортис го последва.

— От другата страна на сечището. Къде отиваме?

— У дома, Тито. Прибираме се.

На борда на „Блу Ридж“

Кроу рипна от койката, когато Девънпорт се втурна в каютата.

— Ставай, Кени! Намерихме ги.

— Така ли? Къде? Как?

— Ще ти разкажа пътьом. Нямаме много време. От онова, което ни казаха, останали са живи и здрави седем войници и един цивилен.

— Цивилен ли?

— Е, не съвсем. ЦРУ. Точно той ги е намерил. Както и да е, облечи се и след пет минути те чакам до хеликоптера. Хайде, хайде. — Девънпорт излезе.

Кроу скочи от койката, облече комбинезона си, обу се и грабна шлемофона. Тръгна към палубата.

Куру, Френска Гвиана

Вандерхоф влетя в стаята на контролната кула на комплекса и мина покрай учени и техници, които работеха, координирайки действията на групите в района край стартовата площадка. Пожарите бяха потушени и сега разчистваха площадката.

Отиде в другия край на стаята, откъдето през една врата се влизаше във втора, строго охранявана стая. Вандерхоф извади магнитната си карта и я пъхна в процепа на автомата до вратата. Червената лампа над нея светна зелено и механизмът се включи, вратата се отвори и се прибра в стената. Той влезе в стаята и вратата автоматично се затвори зад гърба му. Вътре работеха двама техници. Те погледнаха към него. Вандерхоф се обърна към по-младия.

— Време е да приведем в действие резервния план.

Младият техник въздъхна.

— Сър, разбирате ли какво означава това?

— Разбирам. Направете го и ме повикайте, когато сте готови.

— Да, сър.

Вандерхоф се обърна и излезе от стаята.

[1] Бързо! Помощ! Помощ! (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Здрасти, мръснико. (исп.) — Б.пр. ↑

19.

Космически комплекс „Мир“

За Майкъл Кеслър светът не беше на фокус. Колкото повече присвиваше очи и примигваше да проясни зрението си, толкова по-неясно му изглеждаше всичко. Отказа се и въздъхна, когато видя, че някаква фигура се навежда към него. Кеслър се опита да се раздвижи, но не можа. Беше като парализиран.

— Астронавт Кеслър? Михаил Кеслър? Чувате ли ме?

Михаил? Кеслър беше поразен не толкова от въпросите, колкото от плътния женски глас и силния славянски акцент. Стори му се, че жената се мъчи да имитира.

— Михаил Кеслър? Държа ви ръката. Ако ме чувате, стиснете ми силно ръката.

Дали те чувам? Разбира се, че те чувам. Кеслър стисна ръката й.

— Добре, Михаил, много добре. Сега слушайте внимателно. Вие сте на борда на космическата станция „Мир“. Вашето правителство помоли за помощ нашето. Разбирате ли какво ви казвам?

Ново стискане.

— Добре. Приятелят ви, капитан Джоунс, е в критично състояние. Изглежда е получил вътрешни увреждания при инцидента с вашия модел космически велосипед. Трябва да го върнем на земята възможно най-бързо.

Бавно лицето й дойде на фокус. Леко мургава жена с къса черна коса и кафяви очи, облечена в светлооранжев анцуг. Тя се усмихваше.

— Коя…

— Името ми е Валентина Терешкова. Аз съм бордният инженер и имате късмет, че говоря английски.

— Откога аз… ние сме тук?

— Спасихме ви преди повече от шест часа. Бяхте изразходвали запасите от кислород във вашия кораб.

— „Лайтнинг“… къде е корабът?

— На трийсетина метра под нас. Знаете ли, имате късмет, че ви открихме навреме. Още малко и вашият приятел щеше да умре.

Кеслър разгледа помещението. За космически кораб беше просторно. Определено много по-широко от помещението на средната палуба на „Лайтнинг“.

— Казахте, че Текс е в…

— Текс ли? Искате да кажете капитан Джоунс?

Кеслър се усмихна леко.

— Да.

— Да, временно стабилизирахме състоянието му, но е получил сериозни вътрешни увреждания. Трябва да бъде опериран незабавно.

Кеслър премести погледа си към каишките, с които бе прикрепен към койката, много подобни на тези в „Лайтнинг“. Терешкова кимна и го развърза. Той бавно раздвижи крайниците си и завъртя врата си няколко пъти.

— Хм-м… така е много по-добре.

В помещението влезе едър мъж със силно очертани скули и квадратна челюст. Той се придвижи до Терешкова и загледа Кеслър.

— Това е командирът Николай Александрович Стракелов. Говори съвсем малко английски.

Кеслър протегна ръка. Стракелов се усмихна и я стисна здраво.

— Трябва да се свържа с контролната кула в Хюстън, Валентина. Трябва да има начин бързо да свалим Текс на земята.

— Казаха ни, че корабът „Атлантис“ ще бъде изстрелян до двайсет и четири часа.

Кеслър поклати глава.

— Двайсет и четири часа? Плюс още най-малко осем, докато се скачат с нас? Смятате ли, че Текс ще издържи толкова?

Терешкова се намръщи, обърна се към Стракелов и му заговори на руски. Спря, Стракелов също се намръщи и бавно поклати глава. Кеслър разбра. На Джоунс не му оставаше много. Ако искаше да спаси приятеля си, трябва да действува бързо. Сигурно има някакъв начин да го свалят на земята по-скоро. Той погледна Терешкова.

— Предполагам, че сте пристигнали с кораба „Союз“?

— Да, Михаил, но ако имате предвид онова, което си мисля аз, предлагам да помислите пак. Имахме проблеми при излитането. Няколко от термичните плочки се пробиха. Повечето се отлепиха. Някои все още се крепят по кораба. След месец очакваме товарен кораб с нови плочки. Освен това състоянието на капитан Джоунс е доста деликатно. Вече е страдал достатъчно в спасителния балон. Николай Александрович смята, че има няколко счупени ребра. Ако го движим повече от необходимото, рискуваме да му пробият дробовете. Вътре в „Союз“ е доста тясно и той може да не издържи пътуването.

Кеслър затвори очи и пое въздух. Как? Как да свали Джоунс навреме и да спаси живота му? Май беше изпаднал в патово положение. „Лайтнинг“ е заседнала, докато „Атлантис“ не достави термичните щитове, които беше поискал, за да закърпят оголените места по нея. „Атлантис“ ще даде също необходимата електроенергия на „Лайтнинг“, за да затворят вратите на товарния отсек и да получат достатъчно кислород за безопасно завръщане във военновъздушната база „Едуардс“ в Калифорния. Но тъй като „Атлантис“ ще пристигне след повече от трийсет часа, Кеслър реши, че това не му върши работа сега. Корабът „Союз“ беше в не по-добро състояние, от него също липсваха термични щитове… термични щитове? О, боже!

Той рипна от койката.

— Казахте, че от кораба „Союз“ все още висят някои термични щитове?

Терешкова присви очи.

— Да, Михаил. Защо питате?

Кеслър се усмихна. Беше намерил начин. Не много сигурен, но трябваше да опита. От това зависеше животът на приятеля му.

Куру, Френска Гвиана

Четиритонният комуникационен спътник „Интелсат 9-Ф2/Атена“ кръжеше в същата орбита, на която беше изведен преди пет години. Отказ във втората степен на ракетата-носител „Атена“ беше причина спътникът да остане в ниска земна орбита вместо в предвидената геостационарна орбита на 40 000 километра над земята. Първоначалният план на Атена беше да се изчака подходящ „прозорец“ в космоса и да се използват все още действуващите ускорители в третата степен на ракетата-носител, за да може спътникът да бъде насочен за среща с един американски космически кораб, който да го върне обратно на земята. Но след катастрофата с „Чалънджър“ връщането се беше забавило почти с десет години. Междувременно „Атена“ реши да не допуска огромния, струващ двеста милиона долара спътник да навлезе в земната атмосфера и го поддържаше в безопасна орбита, като веднъж месечно включваше ускорителите.

Вандерхоф прочете доклада на младия техник и се усмихна. Това беше последният шанс. Ускорителите на „Интелсат 9-Ф2“ току-що бяха задействувани за трийсет секунди, но не за да издигнат — както десетки пъти досега — спътника на по-висока и по-безопасна орбита. Преди това чрез радиосигнали младият техник бе включил малките стартови ускорители, които го извъртяха в обратна посока, забавиха скоростта му и го принудиха да влезе в по-ниска орбита, седемдесет и два километра по-надолу.

Вандерхоф погледна часовника си. Все още можеха да успеят. Дори и след провала с изстрелването на ракетата „Атена“ Вандерхоф още можеше да се справи. Имаше риск, но можеше да се направи.

Телефонът иззвъня. Той веднага вдигна слушалката.

— Да?

— Здравейте, мосю Вандерхоф.

— Генерал Шардон, как се справя вашият отряд?

— Точно затова се обаждам. Отрядът съобщи, че са дали една жертва.

— Е, това винаги може да се очаква.

— Съгласен съм, но добрият командир се старае да мине с по-малко жертви. Изпращам още хора, за да гарантирам на всеки един от отряда сигурен тил. Убитият войник е бил сам.

— Разбрано, генерале. Позвънете ми, когато вашите хора имат някакви новини.

Северно от Куру, Френска Гвиана

Кемрън забеляза дванайсетте войници, който стояха от другата страна на широкото сечище. Изглежда, чакаха нещо или някого да дойде и да ги прибере.

Сви рамене и се обърна към резервния сборен пункт на сто и двайсет метра по-назад. Той го беше избрал. От двете страни имаше кални блата. Можеха да видят всеки, който наближава мястото, почти от осемстотин метра разстояние. От другите две страни беше гъстата джунгла, което ги улесняваше, ако се наложи да отстъпят и да се крият. Самото сечище беше достатъчно голямо, за да може на него да кацне хеликоптерът „Сталиън“, който вече беше излетял от „Блу Ридж“.

Кемрън стигна до едно място на шейсет метра от сечището и се усмихна, когато видя Зимър и един войник да монтират „минни сюрпризи“.

— Върви ли?

— Момент — обади се Зимър, който закачаше найлонов шнур към ръчна граната, сетне махна предпазителя и внимателно я постави между ниския клон и дънера на едно дърво. После опъна шнура на височина на коляното и го завърза към друго дърво на шест метра по-далеч, като провери дали е добре обтегнат. Доволен, той се обърна към Кемрън.

— Какво ще кажеш?

Кемрън беше впечатлен.

— Не е лошо, Томи. И аз не бих го направил по-добре.

— Това е шестият сюрприз, който заредихме. Мисля, че още шест-седем са достатъчни, за да усетим всеки, който наближава това място.

Кемрън кимна.

— Така ми изглежда и на мен. Знаеш ли къде е Тито?

— Трийсетина метра по-назад.

— Добре. Ще се видим по-късно. — Кемрън продължи да върви още минута, после забави ход.

— Тито? Тук ли си? Тито?

Никакъв отговор. Отиде малко по-нататък.

— Тито? Тук някъде ли…

— Още една стъпка и ще съжаляваш, човече.

— Какво по дяволите…

— Тук горе сме.

Кемрън вдигна глава и сепнато изгледа трите оръжия, насочени към него. Едното беше колтът „Командо“ на Ортис. Другите бяха автомати „М-16“ на двама от хората му, на чиито лица бяха грейнали усмивки. И тримата лежаха по корем върху дебели клони на шест метра над него.

— Не мърдай, Кемрън. Говоря ти сериозно, човече. — Ортис окачи автомата на рамото си, пропълзя към ствола и слезе по него.

— Какво става? Какво е това предупреждение?

— Виждаш ли го? — Ортис коленичи и внимателно разрови листата, под които се показа найлонов шнур.

— Да, и какво?

— Ела, ще ти покажа накъде отива. — Той заобиколи от другата страна на дебелото дърво и посочи към голяма канара, увиснала на девет метра над тях. — Единият край на шнура е завързан към мрежа, която заложихме ей там. — Той посочи към мястото, откъдето Кемрън се канеше да мине. — Другият край е привързан за тази канара. Всеки, който стъпи в мрежата, ще се оплете в нея и докато се усети, ще се озове на девет метра над земята. Предполагам, че това може да оправя по двама войници наведнъж.

— Струва ми се, че вас, момчета, сега ви учат на по-добри неща, отколкото по мое време.

— О, ти си от армията?

— Бях. Изкарах четири срока във Виетнам, три от тях в специалните части. ЦРУ ме вербува няколко години след войната и ме прати на продължителна почивка в слънчево Мексико.

Ортис се усмихна.

— Hablas Espanol[1]?

— Lo hablo mejor que tu, cabron[2].

Ортис се разсмя високо.

— Съмнявам се, че го говориш по-добре от мен, но няма да спорим точно сега. Трябва ли да направя нещо?

Кемрън се усмихна.

— Всъщност, да. Има нещо, което можеш да направиш за всички ни. Хайде да идем да вземем нещо от раницата ми.

Ортис не хареса тона на Кемрън, но така или иначе го преглътна.

— Добре. Покажи ми.

Пет минути по-късно Кемрън погледна Ортис, докато вървяха към края на сечището с мачете в ръце. Младият сержант от испанско потекло беше доста талантлив във военното изкуство. Или поне достатъчно талантлив, щом е оцелял досега.

По преценка на Кемрън сечището едва би побрало хеликоптера „Сталиън“. Той просто възнамеряваше да го поразшири малко, като изсече клоните, които надвисваха над него от джунглата.

— След колко ще дойдат да ни вземат?

— След около час — отговори Кемрън, докато вдигаше мачетето над главата си и го стовари върху един дебел клон. Той падна, Кемрън го вдигна и го хвърли в джунглата. — И то при положение, че няма повече бюрокрация около спасяването ни.

Ортис усърдно сечеше друг дебел клон.

— Какво?

— Смятали са да не се захващат с това.

Ортис се обърна към него.

— Какво искаш да кажеш?

Кемрън се намръщи.

— Не ми е известна цялата история, но май някакъв политик във Вашингтон не одобрил идеята да ви спасим.

— Ама че шибана история, човече. Как ми се ще да стисна за врата това копеле.

Кемрън се усмихна.

— Не се шегувам, мръснико.

Кемрън продължи да се усмихва.

— Слушай. Участието на специалните части в тайни операции наистина крие известни рискове. Такива мръсотии ни се случваха постоянно във Виетнам. Просто след време привикваш.

Ортис се намръщи.

— Виж, знаех за това, човече, но предполагам, че е различно, когато вземе, та ти се случи на теб, не знам дали ме разбираш.

— Разбирам — рече Кемрън, посягайки към друг клон. — Разбирам какво имаш предвид.

— Тогава?

Кемрън го изгледа недоумяващо.

— Какво тогава?

— Как тогава ти дойде тук?

— Тито, не ти трябва да знаеш. Това включва… по дяволите, хеликоптери!

Тихото пърпорене вече се чуваше все по-ясно. Звукът идваше от югоизток, от ракетния комплекс. Кемрън се втурна към гората. Ортис го последва.

Бяха общо четири хеликоптера, които летяха над дърветата. Един от тях застина над сечището за няколко секунди, преди да продължи с останалите.

— Лайнарска работа! Те май се връщат.

— Да.

— Мислиш ли, че са ни видели?

— Може би. Или са ни забелязали, или са възнамерявали да кацнат на това сечище вместо на по-широкото от другата страна на гората. Продължавай и довърши тази работа. Аз ще се обадя да разбера след колко време пристига нашият хеликоптер. Нямаме много време.

— Ами другите?

— Те трябва вече да са привършили с разполагането на сюрпризите. Ще ида да ги взема, след като се обадя по радиото.

На борда на „Сталиън-1“

Докато „Блу Ридж“ чезнеше зад хоризонта, Кроу увеличи скоростта. Погледна уредите. Сто и осемдесет възела, максимално допустимото за „Сталиън“. Увеличи я още малко — сто и деветдесет, още малко — Двеста и нещо.

Усети леко вибриране, докато хеликоптерът цепеше въздуха със скорост двеста и пет възела. Крайбрежието на Френска Гвиана се очерта под яркото слънце. Кроу Дръпна надолу зелената козирка, когато в кабината нахлу ярка светлина.

— „Сталиън-1“, тук „Мамбо“, приемам.

— Кажете, „Мамбо“ — обади се Кроу.

— Кога да ви очакваме приблизително, „Сталиън-1“?

Кроу бързо погледна екрана на радара. На него се виждаше точното местоположение на „Мамбо“.

— След около половин час, възможно е и малко по-скоро.

— Току-що забелязахме четири хеликоптера, натоварени с войници. Тук ще стане доста горещо. Всяка секунда е от значение, приемам.

— Чуваме ви, „Мамбо“. Ще дойдем възможно най-бързо. Обадете се пак след десет минути. Приемам.

— Разбрано, „Сталиън“. Край на връзката.

Кроу провери скоростта още веднъж. И без това вече летеше по-бързо от допустимото само на три метра над вълните. Увеличи мощността на двигателя на деветдесет и пет процента.

Провери по уредите запасите от гориво и видя, че намаляват 1.5 пъти по-бързо, отколкото при нормална скорост. Кроу бързо пресметна наум останалото и разбра, че има за малко повече от час. Колкото да стигнат дотам, да вземат войниците и да излетят.

Натисна бутона на радиостанцията.

— „Блу Ридж“, тук „Сталиън-1“, приемам.

— „Сталиън-1“, казвайте — чу той в шлемофона гласа на Девънпорт.

— Едва ще сколасаме с горивото по обратния път. Искаме от вас, момчета, да дойдете колкото може по-близо до брега, приемам.

— О, не, „Сталиън-1“. Вече сме твърде близо до територията на Гвиана.

— За бога, капитане! Да не искате да цопнем в океана на връщане? Ще гълтаме пушеци след малко повече от час. Приемам.

— Добре, „Сталиън-1“. Ще дойдем възможно най-близо. Не е зле да се опитате да спестите гориво при излитането. Приемам.

— Разбрано, „Блу Ридж“. Край на връзката.

Кроу свъси вежди. Много вероятно беше да свърши горивото. Не че това застрашаваше живота им, тъй като „Сталиън“ можеше да каца и в морето, но ако в района бъде доста напечено, както се очертаваше, тревожеше се да не се види принуден да кръжи известно време, преди да кацне. А можеха да се изпортят и маса други неща. От Виетнам беше разбрал, че никога няма как да се предвиди какво ще се оплеска при изпълнението на някоя задача. За да се увеличат максимално шансовете за успех, човек трябва да е сигурен, че няма да се сблъска с познати проблеми, особено с хеликоптера.

Кроу заряза тези мисли и впи поглед в бързо приближаващия се бряг.

[1] Говориш ли испански? (исп.) — Б.пр. ↑

[2] Говоря го по-добре от теб, мръснико. (исп.) — Б.пр. ↑

20.

Космически комплекс „Мир“

Кеслър се държеше отстрани за люка на „Квант-2“, облечен в скафандъра на Джоунс и с неговия раничен двигател, който Стракелов беше взел от „Лайтнинг“. По настояване на НАСА Кеслър реши да не използва своя. Макар че не беше забелязал никакви признаци нещо да е пипано по него, НАСА не искаше нови рискове в станалия вече опасен полет.

Той гледаше как „Лайтнинг“ тихо и грациозно се носи точно под „Мир“. Беше вълнуващо. Крехката на вид земя заемаше по-голямата част от полезрението му, карайки го да осъзнае, че наистина бяха в много ниска орбита. Вън температурата наближаваше 110 градуса по Целзий според компютрите на „Мир“. Но това нямаше никакво значение за Кеслър. Неговият скафандър го предпазваше от високата температура в космоса, а системата за осигуряване на жизнената среда поддържаше циркулирането на леденостудена вода по вплетените в подплатата пластмасови тръбички.

Сега Кеслър се интересуваше преди всичко от отворените врати на товарния отсек на „Лайтнинг“ и от липсващите термични плочки. Погледна уредите на гърдите си и разбра, че разполага с кислород за пет часа. Вдясно от себе си видя, че Николай му маха с ръка.

Кеслър кимна и леко се отблъсна към него. Стракелов протегна ръка, придърпа Кеслър към себе си и му даде знак да се хване за дясната дръжка на велосипеда „Икар“.

Стракелов отброи от пет до едно с пръстите на лявата си ръка. Кеслър го следеше внимателно и когато руснакът натисна с показалеца си бутона отдясно на контролното табло на „Икар“, той стисна здраво дръжката. Те бавно се понесоха към повредената совалка. Кеслър видя, че Валентина Терешкова прехвърля три големи бутилки кислород в херметическата камера на „Лайтнинг“. Те щяха да осигурят достатъчно въздух за дишане в модула на екипажа, докато стигнат земната атмосфера.

За момент Кеслър се замисли дали всичките им усилия нямаше да бъдат напразни. Дали просто не се самозалъгва, че може да оцелее при навлизането в земната атмосфера без термични плочки? Съмнения обхванаха Кеслър, докато той се движеше към совалката…

Час по-късно, привързан към въже, което се размотаваше от една електрическа лебедка под негов контрол, Кеслър стигна до корема на совалката, където Стракелов и Терешкова вече се бяха захванали за работа. Запълваха дълбоките петнайсет сантиметра дупки по обшивката на кораба, откъдето се бяха откъртили защитните плочки, с откъснатите от „Союз“ термични щитове. Кеслър погледна към „Мир“. Корабът „Союз“ беше свързан към модула „Квант-1“. Видя как на места термичната изолация на кораба беше разцъфнала като венчелистчета. Стракелов просто беше отрязал няколко парчета и ги беше изтеглил до „Лайтнинг“.

Стракелов работеше в кърмовата секция, а Терешкова към носа. Без надежден раничен двигател Кеслър се чувстваше някак излишен. Това не означаваше, че не беше дал своя принос за ремонта на „Лайтнинг“. Току-що прибра антената и изключи електромоторите, с които се отваряха и затваряха дългите осемнайсет метра врати на товарния отсек.

Той доближи до Терешкова, която привършваше запълването на една от дупките по обшивката.

— Да помогна с нещо? — каза той в шлемофона.

Терешкова извърна глава и бавно я поклати.

— Не, Михаил. Почти свършихме тук. Изключени ли са електромоторите?

— Да.

— Добре. Говорихте ли с вашите хора?

— Да. Не им харесва много идеята, но при дадените обстоятелства се съгласиха. Трябва веднага да свалим долу Текс.

— Така! — рече тя победоносно, изстисквайки епоксидна пяна върху последната „руска“ плочка.

— Готово ли е?

— Липсваха само трийсет плочки. Щом се спряхме на най-добрия начин за ремонт, останалото беше въпрос на време. — Тя посочи към Стракелов, който се носеше към тях. — Виждате ли? Николай Александрович също е свършил.

Стракелов приближи, посочи часовника си, сетне отворените врати на товарния отсек. Кеслър разбра. Нямаха време. След по-малко от час „Лайтнинг“ щеше да мине над мястото, където трябваше да включат двигателите и да забавят скоростта на совалката преди навлизането в земната атмосфера, за да кацнат безопасно в базата „Едуардс“.

Кеслър се хвана за велосипеда „Икар“ на Терешкова, докато тя се придвижи до „Лайтнинг“ отстрани. Той влезе в товарния отсек, където се привърза към едната стена и хвана дебелото плетено въже, закачено отвън за края на вратата. При изключени електромотори тежките 270 килограма врати свободно се въртяха около шарнирите. Дръпна въжето с все сила и успя да придърпа с десетина сантиметра голямата отворена врата. Държеше въжето опънато, докато Стракелов и Терешкова отидоха над вратите, прикачиха въжета към тях и бавно се отблъснаха, за да опънат въжетата. Кеслър чу гласа на Стракелов. Макар че руският му беше много ограничен, разбра, че Николай броеше. Приготви се да дърпа още по-силно.

— Пят… четире… три… два… один… теперь!

Докато Кеслър опъваше въжето, Стракелов и Терешкова включиха „Икар“-ите. Голямата врата бавно се завъртя на шарнира, спусна се към Кеслър и спря във фюзелажа на „Лайтнинг“.

— Браво! Затворихме едната, хора — рече той.

След пет минути бе затворена и втората врата. Кеслър се понесе към херметичната камера. Стигна до нея, затвори люка зад себе си, херметизира камерата и бързо се измъкна от неудобния скафандър. Отвори помещението за екипажа и провери състоянието на Джоунс, който беше привързан към койката и дишаше от руската кислородна бутилка. Терешкова беше донесла още две бутилки. Беше възстановила с едната нормалното съдържание на кислород в „Лайтнинг“. Втората беше за резерва.

Кеслър отиде в пилотската кабина и видя през предните стъкла Терешкова и Стракелов.

— Не зная как да ви благодаря, приятели — каза той по радиото.

— Думата е спасибо, Михаил.

Кеслър се усмихна.

— Спасибо, Валентина и Николай Александрович.

— Приземете се благополучно и ни пратете картичка от Калифорния — отговори Валентина и махна с ръка. Николай направи същото. Сетне се обърнаха и се понесоха към своя кораб. Кеслър отиде към задната страна на кабината и загледа оттам през горните стъкла новите си приятели. При цялата си школовка в армията и в НАСА той никога не бе допускал, че ще се случи такова нещо. Жалко, че светът може и никога да не разбере какво стана тук горе. Само шепа хора ще знаят, че в този ден и двете страни ковяха историята. Те бяха прекрачили самоналожените политически и културни бариери в името на една обща цел.

Кеслър се увери, че автоматичният механизъм за затваряне на вратите е заработил. Лампите на контролното табло потвърдиха това. Пусна втората бутилка с кислород и провери по уредите съдържанието му. Беше близко до нормалното.

Привърза се към седалката на пилота и включи радиостанцията.

— Хюстън, тук „Лайтнинг“. Как ме приемате?

— Съвсем чисто, „Лайтнинг“. Господи, Майкъл! Защо не се обаждаш толкова дълго? Почнахме да се тревожим — прозвуча от високоговорителите гласът на Хънтър.

— Вратите на товарния отсек затворени и заключени. Позакърпихме обшивката, доколкото бе възможно. Прибирам се.

— Разбрано, „Лайтнинг“. Разработихме ви нов курс. Ще ви отнеме малко повече време да излезете от орбита, но така ще намалите с около двайсет процента горещината при триенето.

— Колко повече, Хюстън? Не зная колко може да издържи Джоунс.

— Само десет-петнайсет минути, „Лайтнинг“.

— Разбрано. Устройва ме.

— Включете двигателите за излизане от орбита след три минути, „Лайтнинг“.

— Прието. Изменям профила. — Кеслър включи за две секунди страничните спомагателни двигатели. Тягата им беше достатъчна, за да завърти бавно „Лайтнинг“ на 180 градуса. После включи носовите и кърмовите спомагателни двигатели и преобърна кораба наопаки.

— Две минути до излизане от орбита.

— Прието, „Лайтнинг“. Изглеждате добре.

Кеслър си наложи да се отпусне. Погледна дигиталния часовник на контролното табло. Минута и трийсет секунди.

— „Лайтнинг“, тук Хюстън.

— Кажете, Хюстън.

— Ще ви прозвучи налудничаво, но, изглежда, към вас се движи някакъв обект. Същата орбита, относителна скорост 122 метра в секунда.

Кеслър се намръщи.

— За какво става дума, момчета?

— Господи. Току-що увеличи скоростта! Скорост 213 метра в секунда. Трийсет морски мили на юг, петнайсет мили от земята. До сблъскването остават деветдесет секунди.

— Хюстън, какво става, по дяволите? Сигурни ли сте, че това не е „Мир“?

— Абсолютно, „Лайтнинг“. Все още следим руснаците. Не мога да разбера какво е! Господи! Току-що ускори отново! 335 метра в секунда. Ще ви направи таран! До сблъсъка четирийсет секунди… трийсет и пет… трийсет… използвай двигателите, Майкъл! Бързо!

Кеслър посегна към бутоните. Знаеше какво означава да ги включи по-рано. При скорост повече от 32 000 км/ч грешка от една секунда значи да се разминеш с осем километра от мястото за кацане. Той погледна часовника. Оставаше още минута до излизането от орбита, но само двайсет секунди, преди да се превърнат във вечна развалина в орбита. Тъй като „Лайтнинг“ летеше с кърмата напред, Кеслър погледна оттам, сетне във всички посоки. Нищо.

Той зачака. Десет секунди… девет… осем… сега!

Натисна бутоните и горивото от десния резервоар на маневрените двигатели потече към четирите кърмови двигателя. Те се включиха и Кеслър залепна с гръб към облегалката от силното ускорение.

— Шест секунди до удара… пет… четири… О, господи! Погледнете това нещо! — извика Кеслър, докато малката точка в космоса бързо се разрасна. Той отметна глава назад, когато огромният спътник изсвистя покрай него. Изчезна така внезапно, както се бе появил.

— Кучият му син! Не ни уцели. Това беше някакъв проклет спътник!

— Повторете, „Лайтнинг“?

— Казах, че беше спътник. Просто профуча пред очите ми на по-малко от трийсет метра!

— Той като че ли се отдалечава, „Лайтнинг“. Продължете с маневрата за излизане от орбита.

— Разбрано. Една минута и трийсет секунди. Съдържанието на хелий падна на двайсет процента. Хидразинът е петнайсет процента.

— Потвърждаваме съдържанието на хелий и хидразин. Две минути до превключването.

— Прието — потвърди Кеслър. Бордните компютри ще превключат автоматично подаването на гориво от почти празните вече резервоари на системата за маневриране в орбита към по-малките резервоари на кърмовите реактивни двигатели. Очите на Кеслър шареха между уредите с нивото на горивото и часовника. Всичко изглеждаше нормално, но той чувствуваше, че сърдечният му пулс наближава максимума.

— Двайсет секунди, „Лайтнинг“ Петнайсет… десет… пет… две… включване!

Кеслър притвори очи и затаи дъх. Един отказ сега би бил фатален. Компютрите провериха за части от секундата всички клапани и приключиха операцията по превключването.

— Превключването потвърдено, Хюстън. Кърмовите двигатели сега действуват с гориво от собствените си резервоари. Съдържанието на хелий и хидразин в нормални граници. До старта четири минути.

— Прието, „Лайтнинг“. Ситуацията изглежда добра.

Кеслър бавно въздъхна.

— Кажи-речи, Хюстън.

— Мах трийсет, „Лайтнинг“.

— Потвърждавам скоростта.

— „Лайтнинг“, тук Хюстън. Предупреждение. С… за… бавя. Повтарям,… никът се из… ви… око.

— Хюстън, тук „Лайтнинг“. Губите се. Повторете отново. Повторете последното изречение.

Шум в шлемофона.

Кеслър разбра какво става. В ниската орбита корабът вече беше забавил скоростта си и йонизираният въздух около него пречеше на радиовръзката.

Хънтър го предупреждаваше, че нещо забавя скоростта си. Дали това не е спътникът? Погледна часовника. Четири минути и трийсет секунди. Кеслър отброи последните няколко секунди. Компютрите изключиха кърмовите двигатели.

Кеслър включи спомагателните двигатели, за да преобърне отново кораба с корема надолу и да го подготви за свободно планиране след навлизането в земната атмосфера. Тогава видя спътника. Беше забавил скоростта си и се връщаше. Курсът му несъмнено водеше към сблъсък.

По дяволите! Действува почти като идиотска ракета!

Кеслър провери скоростта на кораба. Мах 24 и продължава да пада. От леките вибрации, които чувствуваше на щурвала, разбра, че въздушните молекули са започнали да удрят по корема на кораба. Издърпа щурвала към себе си и не изпускаше от очи идващия насреща спътник. Без втори пилот нямаше начин да разбере точното разстояние и времето до сблъскването.

Мислено се пренесе в кабината на своя „Ф-14М Томкат“ с идващата насреща му ракета. Очите му я следяха, докато тя следваше дъговидния си курс към него. С хладнокръвен професионализъм, придобит след многомесечни тренировки и закален в истински бой, Кеслър изчакваше своя шанс. Само една ракета е, каза си той, припомняйки си случаите, когато го бяха преследвали две-три наведнъж. Ракетата идваше все по-близо. Нямаше под ръка никакви електронни средства за борба с нея. Това беше единоборство. Човекът срещу машината.

Кеслър присви очи, докато пръстите му гладеха щурвала, който сега беше пряко свързан към спомагателните двигатели. За секунда ракетата сякаш увисна в космоса неподвижна. Кеслър я виждаше през предните стъкла в кабината, които бавно се оцветиха в розово в долната си част. Температурата отвън надхвърляше 500 градуса по Целзий. Още няколко секунди. Ракетата беше близо. Съвсем близо.

— Добре, хайде да видим на какво е способна тази птица — прошепна той. С бързо движение изблъска щурвала напред и встрани. Спомагателните двигатели накараха совалката да направи стръмен ляв вираж и да пикира. Спътникът изчезна от полезрението му. Той зачака. Не последва удар.

Изведнъж усети, че температурата в кабината се покачва рязко. При маневрата да избегне сблъскването беше изложил термичните плочки от горната страна на фюзелажа на много по-голяма топлина, отколкото можеха да издържат. Хвана щурвала с двете ръце, върна „Лайтнинг“ в хоризонтален полет и се помъчи да изправи носа. Маневрата доведе до промяна на ъгъла за навлизане в земната атмосфера от необходимите 35 до 15 градуса.

Капки пот потекоха по лицето и врата му, докато температурата в кабината надхвърли трийсет и седем градуса. Не откъсваше очи от уредите: ъгъл за навлизане 23 градуса… 25.

Яркооранжевото оцветяване не само на предните стъкла, но и на страничните и над главата му започна да преминава в светлорозово. Ъгъл за навлизане 28 градуса… 30.

Кеслър погледна термометъра: трийсет и шест градуса. Продължи да придърпва щурвала, докато вибрациите се усилваха, погледна и уредите. Ъгъл за навлизане 35 градуса. Мах 18. Погледна часовника. Трябва да задържи още десет минути в това положение.

Помисли дали е възможно спътникът да се върне отново, но реши, че той едва ли ще издържи дълго, ако няма някаква термична обшивка. От друга страна, беше много голям, щеше да гори дълго при навлизането в атмосферата. Кеслър трябваше да избира: или да продължи сегашния курс и да рискува сблъскване отзад, ако спътникът още не беше изгорял напълно, или да свие ъгъла на навлизане и да увеличи скоростта, но пак да подложи на изпитание термичните плочки на „Лайтнинг“ Те издържаха един път високата температура, но два или три пъти — ще издържат ли? Погледна часовника. Оставаха девет минути. Реши да рискува и да запази същия ъгъл на навлизане.

Шест минути. Кеслър усети, че не му достига дъх. Въздухът в „Лайтнинг“ беше тежък, задушен. Не можеше да разбере причината. Терешкова им беше оставила достатъчно кислород, за да им стигне до завръщането на земята. Дали не изтича отнякъде?

Вибрациите си оставаха все така силни. Кеслър стискаше здраво щурвала и следеше уредите. 35 градуса. Скорост Мах 9.5.

Кеслър провери съдържанието на кислорода. Беше паднало под нормалното. Защо? Какво ставаше? Отговорът на този въпрос сега не беше важен. Така или иначе не можеше да направи нищо. Не можеше да остави щурвала. Потта се стече в очите му и той бързо замига, без да откъсва поглед от уредите. Ъгълът на навлизане трябва да остане същият на всяка цена. Всякакво отклонение от курса най-вероятно ще доведе до разпадането на „Лайтнинг“.

Вибрациите затихнаха бавно, бавно избледня и оранжевото оцветяване в долната част на предните стъкла. Кеслър мнително присви устни. Оставаха още три минути. Нима вече бе навлязъл в атмосферата? Беше твърде рано. Нещо не е в ред. Провери отново ъгъла на навлизане. Беше останал 35 градуса през повечето… О, господи. За двайсетина секунди той го беше свил до към 15 градуса, когато се мъчеше да избегне сблъскването със спътника. Това беше причината! По дяволите!

Сърцето му затупа в очакване какво ще види. Надяваше се да е земя, но когато шумът отмина и той слезе под 4.5 км при скорост Мах 4.5, пред очите му се простираше само океанът.

— Хюстън, тук „Лайтнинг“.

— „Лайтнинг“, отклонили сте се от курса със сто и седемдесет и седем километра. Какво по дяволите се случи горе?

— Едвам избегнах сблъсък със спътник-самоубиец.

— Повторете, „Лайтнинг“?

— Ще ви разправям по-късно, момчета.

— Чакайте така, „Лайтнинг“. Изчисляваме ви нов курс за кацане.

— Разбрано, но побързайте, Хюстън. Съдържанието на кислород намалява много. — Кеслър погледна уредите. Височина 4.2 км, скорост Мах 4.3. Пое дъх няколко пъти. Недостатъчното съдържание на кислород започна да си казва думата. Виеше му се свят. Кеслър разтърси енергично глава и се помъчи да запази самообладание. Би искал сега да има онази бутилка с кислород в кърмовото помещение за екипажа, но без втори пилот не можеше да си позволи да остави дори за секунда щурвала.

— Няма проблеми, „Лайтнинг“. Избягвайте острите завои. Новият курс нула-осем-нула. Запазете сегашния ъгъл на навлизане. При тази скорост всеки момент трябва да видите брега.

— Хюстън, съдържанието на кислород… критично. Трябва да превключа на автопилот… възможно най-бързо.

— Почакайте, „Лайтнинг“.

Кеслър вече дишаше тежко през устата. Крайниците му започнаха да изтръпват. Знаеше, че след по-малко от минута може да загуби съзнание, ако не докопа онази бутилка кислород.

— „Лайтнинг“, може би нямате достатъчно гориво за спомагателните мотори за автопилота.

Кеслър нямаше избор. Трябваше или да превключи, или да се задуши. Включи на автопилот и пусна щурвала. „Лайтнинг“ запази същия курс.

Тъй като пред очите му притъмняваше все повече всяка секунда, Кеслър се отвърза и тръгна към кърмата. Изведнъж полезрението му се стесни. Беше станал много бързо. Беше по-слаб, отколкото очакваше, свлече се на колене. Тялото му не беше успяло да се пригоди към земното притегляне.

— „Лайтнинг“, тук Хюстън. Как се чувствувате?

Кеслър вече не слушаше. Вдигна глава и видя металната врата на помещението за екипажа. Трябваше да иде там и да вземе малката бутилка с кислород.

Кеслър затътри крака към кърмата. Усещаше тялото си много тежко. Ръцете му трепереха. Обхвана го непреодолимо желание да си почине, но не спря. Не можеше да се предаде след всичко изживяно дотук. Трябва да се бори. Беше командир на кораба. Отговаряше за „Лайтнинг“. Още малко. Така! Влезе, отвори вратата на шкафчето и извади оттам малката бутилка с кислородната маска. Сложи си я и отвъртя вентила на бутилката.

Кеслър пое глътка чист кислород, издиша го и бързо пое още три глътки. Разкашля се и отново задиша дълбоко, преди да стане.

— „Лайтнинг“, тук Хюстън. Обадете се. Обади се, Майкъл. Майкъл?

Кеслър втренчи поглед в празната пилотска седалка и бавно запълзя по ръце и колене към нея, седна и се привърза. Погледна висотомера, който вече падаше под 3.3 км.

— Все още съм тук, шефе.

— Добре дошли у дома, „Лайтнинг“. Виждаме ви на екрана, височина 3000 метра, скорост три-точка-пет Мах. Готови сте за кацане. Тук всички дишаме много по-леко сега.

Кеслър се усмихна. „Лайтнинг“ се носеше сигурно към сухите езерни дъна на военновъздушната база „Едуардс“.

— Хюстън, малко заглъхвате, повторете последните думи.

— Готови за кацане.

— Сега разбрах, Хюстън. Височина 2700 метра, скорост две-точка-девет Мах — говореше високо Кеслър. — Всичко наред на борда.

— Разбрано. Всичко изглежда точно. Ето ви и най-новата метеорологична сводка. Ще минете през много тънък облачен слой на височина 1200 метра. Ветровете горе без промяна, а на земята — две-едно-пет при осемнайсет възела, при пориви до двайсет. Видимост осемдесет километра.

— Май в „Еди“ имат великолепен ден!

— Точно така, „Лайтнинг“.

Докато совалката се спускаше на около километър и нещо от земята, Кеслър видя, че компютрите изключиха спомагателните двигатели. Въздухът беше достатъчно плътен, за да се разчита само на свободното плъзгане.

— Привет, „Лайтнинг“. Добре дошли в Калифорния.

Кеслър погледна вдясно и забеляза първия от самолетите, които щяха да ги придружат до кацането им — един „Т-38 Талън“ на ВВС.

— „Лайтнинг“ направи широк завой за насочване към пистата. Височина шестстотин метра. — Писта 23 в базата „Едуардс“ ги очакваше.

— „Лайтнинг“, тук Хюстън. Превключете елероните на ръчно.

— Разбрано. Елерони на ръчно. Височина 540 метра при скорост четири-осем-нула възела.

— „Лайтнинг“, паднали сте малко ниско. Вдигнете носа с един-два градуса.

— Разбрано.

— Добре, сега задействувайте спирачките.

— Разбрано, Хюстън. — Кеслър включи спирачния механизъм.

— „Лайтнинг“, все още сте малко ниско, но мисля, че е добре. Имате разрешение за кацане на автопилот.

Кеслър превключи на автопилот, автоматична система за насочване при кацане, която щеше да действува до височина 60 метра, после Кеслър поемаше управлението.

— Разбрано, Хюстън. Елерони на авто, всичко на авто, благодаря ви!

— Минута до приземяване, „Лайтнинг“.

— Прието, Хюстън. Всички системи нормални.

Кеслър видя, че придружаващите самолети наближиха. Те щяха да броят по радиото последните няколко метра до приземяването и да потвърдят на Хънтър скоростта на „Лайтнинг“

— „Лайтнинг“, имате разрешение за кацане на писта двайсет-три, щом сте готови.

Кеслър изключи автопилота и пое щурвала. Повдигна малко носа на совалката. Шасито се спусна.

— Прието — потвърди Кеслър.

— Добре, „Лайтнинг“, дръжте така.

— Шест метра… пет метра — започна да брои пилотът на един от самолетите.

Кеслър държеше здраво щурвала. Автоматичната система за кацане беше планирала подробно приближаването и правеше ненужни корекциите в последния момент.

— Три метра… метър и половина… метър… приземяване!

Кеслър усети лека вибрация, когато задните колела на „Лайтнинг“ докоснаха гладката повърхност на пистата.

— Предно шаси на четири… три… два… един метър… приземяване! Добре дошли, „Лайтнинг“!

Утринното калифорнийско слънце се мъчеше да проникне през защитния слой по стъклата на „Лайтнинг“, докато двата придружаващи самолета „Т-38“ профучаха покрай рулиращата совалка и разклатиха победоносно крила. Майкъл Кеслър се усмихна широко под кислородната маска. Беше у дома. Невредим.

21.

Северно от Куру, Френска Гвиана

Врагът бавно приближаваше предната отбранителна позиция на „Мамбо“ — точно според очакванията на Кемрън — откъм голямото сечище. Кемрън и Ортис бяха разгънали ефикасно хората си. Още веднъж „Мамбо“ беше разделен на три отряда. „Мамбо-1“ включваше Ортис, Зимър и Кемрън. Тримата войници в „Мамбо-2“ бяха на шест метра вдясно от тях, а „Мамбо-3“ се състоеше от последните двама, които бяха горе в дърветата, на петнайсет метра от минните сюрпризи.

Кемрън погледна часовника си. Според последната му радиовръзка със спасителния хеликоптер разполагаха с още петнайсет минути. Той взе решение и тръгна напред.

— Къде отиваш, amigo?

— Отпред. Искам да разбера колко близо са тези момчета. Хеликоптерът ще пристигне всеки момент. Ако те са все още твърде далеч, ще върна „Мамбо-3“ тук. Няма смисъл да ги излагаме на ненужен риск.

Ортис кимна.

Кемрън се сниши и пое напред тихо, предпазливо. Макар че районът се смяташе за подсигурен със сюрпризите, винаги беше възможно врагът да се промъкне незабелязано. Опря гръб в едно дърво и погледна вляво и вдясно. Нищо. Избра си друго на няколко крачки пред себе си и хукна към него. Отново се облегна на ствола му и огледа земята. Доволен, той продължи напред, като подбираше преходите така, че хем да сведе до минимум възможността да бъде забелязан, хем да напредва максимално бързо.

Довърши поредната прибежка секунда-две, преди да реагира на появилите се в полезрението му няколко души, които идваха към него. Хвърли се на земята и се затъркаля обратно към дървото. Всичко стана много бързо. Секунда по-късно той се повдигна, скри се зад дебелия дънер и…

След силната експлозия се разнесоха високи стенания. Някой се беше натъкнал на една от мините на Зимър. Кемрън се канеше да погледне натам, когато от няколко места наведнъж заехтя стрелба. Огънчетата от дулата се виждаха ясно в горския мрак. Стрелбата се смесваше с ужасните викове на ранените и бесните крясъци на други.

Кемрън пак се хвърли на земята и се затъркаля далеч от дървото. Вдигна глава нагоре към двамата войници от „Мамбо-3“, приковани зад дебелите клони, докато градушката от куршуми обхвана целия район.

— Изтеглете се! Изтеглете се! — закрещя той, колкото му глас държи, но те не можеха да го чуят. Кемрън бързо загърми тяло, мъчейки се да се зарови в дебелия една педя пласт листа. Задоволил се с оскъдното прикритие, той нагласи лостчето на „МР5“ на автоматична стрелба и се прицели към първата група огънчета от дула на повече от трийсет метра пред него — те, изглежда, стреляха по „Мамбо-3“ Притисна към рамото си сгъваемия приклад, прикрепяйки дулото с лявата си ръка, а показалеца на другата сложи върху спусъка.

Нова експлозия. Още псувни и викове. Започна стрелба от друг сектор вляво от него. По кого ли стрелят? Бяха само трима тук, двамата войници горе и той самият. Другите от „Мамбо“ бяха на безопасна позиция почти на шейсет метра зад тях.

Сви рамене и погледна назад към присвяткванията вляво от него. Натисна спусъка и заръси в широка дъга на височина половин човешки бой. Автоматът бълваше деветмилиметрови куршуми, като изпразни и трийсетте в пълнителя за по-малко от десет секунди. Някои от огънчетата от дулата изчезнаха. Кемрън бързо махна празния пълнител и взе друг от джоба на жилетката си. Щракна го на мястото му, зареди автомата. Отново изпразни и този пълнител по врага. Изчезнаха още няколко огънчета. Пресметна, че са останали само пет-шест нападатели.

Нова експлозия. Сега далеч вляво. Врагът приближаваше от всички страни. Обграждаха ги.

— Изтегляйте се! Веднага! Веднага!

Този път единият войник извърна бързо глава към него. Кемрън им даде знак да слизат. И двамата кимнаха и запълзяха надолу. Кемрън извади пълнителя и пъхна на негово място предпоследния. Премести лостчето на „МР5“ на единична стрелба, зареди автомата и го насочи към все още присвяткващите дула. Погледна бързо към слизащите от дървото войници и се премери в едно огънче. Стреля веднъж, втори път. Огънчето изчезна. Прицели се в съседното. И то изчезна. Кемрън се извърна към войниците. Вече ги нямаше.

Запълзя обратно към дървото, когато градушка от куршуми почти откърти кората му. Кемрън притисна автомата към гърдите си и се затъркаля. Беше отишъл твърде близо до врага и атакувал само на един фронт, а той неотстъпно го беше наближавал откъм фланговете. Щяха да го нападнат отстрани. Продължи да се търкаля, пред очите му се мяркаха земя, дървета, облак от листа. Чуваше около себе си неразбираеми викове. Търкаляше се, докато се блъсна в друго дърво. Заобиколи го и се повдигна. Огледа бързо района, но беше трудно да види нещо в мрака. Обърна се и хукна към отбранителната позиция на „Мамбо“

Трябваше да бърза. Беше точно между приближаващия враг и своите. Само след секунди може да попадне в кръстосан огън. Тичаше, колкото му държат краката. В ума му нахлуха образи от миналото. Джунглите, оризищата, овъглените от напалм трупове. И миризми. Миризмата на барут в гората, на гниеща шума, на изгоряла плът. Той пак беше там. За миг му се стори, че всъщност никога не е напускал онези джунгли, онези адски места, полетата на смъртта. Тръгвай, Кемрън. Имаш… шанс самичък. Гласът на Скергън ечеше в главата му, изпълни душата му. Защо го остави? Но всичко… е наред, Кемрън. Аз просто… ще се крия тук. Беше разумно. Тогава му се стори, че така трябва да постъпи, но вината го гризеше. Съкрушителната вина, болката. Прощавай, човече, съжалявам. Толкова съжа…

Усети как нещо грабна тялото му и го запрати във въздуха с гигантска сила.

Какво, по дяволите! О, боже!

Беше попаднал в капана на Ортис. Внезапно дръпване нагоре и сега висеше на близо девет метра от листата.

По дяволите! Ами сега?

Още се чудеше, когато срещу него припламнаха няколко огънчета. Кемрън затвори очи и изтръпна в очакване, но куршумите не го удариха. Отвори очи и слисан успя да мерне земята, докато падаше.

— О-о-х!

Тупна на крака, преобърна се и се стовари по гръб. Дебелият слой листа донякъде смекчи удара, но въпреки това си изкълчи десния глезен. Няма значение, трябва да стане и да продължи. Стисна автомата, ритна с левия си крак и се опита да стане, но още щом стъпи на десния, острата болка го парализира. Падна по хълбок и слисано загледа пищяла си, който беше пробил маскировъчния халат и стърчеше навън.

Изведнъж усети нечия ръка да го издърпва нагоре. Кемрън вдигна глава и загледа като през мъгла как Ортис го влачи към дебелия отсечен ствол, зад който беше позицията на „Мамбо-1“.

— Madre de Dios, amigo[1]. Добре подреди шибания си крак. Хайде.

— Прекалено дърт съм за такива лайна! — Кемрън пое дълбоко дъх и го задържа, стискайки зъби да преодолее мъчителната болка, докато обгърна с ръка рамото на Ортис и заподскача към тяхната отбранителна позиция.

— Ти си някакъв смахнат тъпанар. Седнал да ми демонстрира такива номера.

Кемрън не отговори, но по лицето му се изписа облекчение, когато видя вляво от себе си двамата войници от „Мамбо-3“ Бяха се върнали здрави и читави.

— Ти лежи там и ни остави да се оправяме. Можем да се погрижим за тези мухльовци.

Болката на вълни обливаше Кемрън. Той заговори през стиснати зъби:

— Не… твърде много са. Те се… мъчат да… ни ударят във фланг. Сечището… хеликоптера… бягайте към него… Проклетият крак!

Ортис погледна Кемрън.

— Какви ги разправяш, човече? Едва ли има повече от двайсетина мухльовци там, като не броим онези, дето ти ги изтрепа!

Изведнъж стрелбата спря. Възцари се заплашителна тишина. Мъртвило.

— Не… повече… са, Тито. Не зная… откъде се взеха… хеликоптерът… ще бъде тук… скоро… о-ох, Исусе! Кракът ми! — Той се преви и продължи да вдишва и да издишва силно, налагайки си да не обръща внимание на болката.

Изтърпи болката, Кемрън. Изтърпи шибаната болка! — ругаеше се той наум. — Болката не пречи. Болката е нещо добро. Търпи я. Търпи я! Скергън я понесе, ти също можеш да я понесеш!

Съсредоточавайки мислите си върху своя приятел, останал храбро сам в джунглата, Кемрън някак си надмогна болката, вдигна глава и погледна над дънера. Гледката беше ужасяваща.

— Dios mio![2] — възкликна Ортис. — Откъде, по дяволите, се взеха?

— Кажи на хората си… да не… откриват огън… още. Да чакат.

Ортис вдигна дясната си ръка в юмрук.

— Никаква стрелба още. Кажете на всички.

Кемрън присви очи. Зрението му се замъгли. Огледа раната и видя, че кръвта тече по-силно. Сигурно костта е скъсала някоя артерия. Знаеше, че не разполага с много време. Помисли за турникет, но врагът беше твърде близо и нямаше време. Беше нужен всеки човек. Ще им трябва цялата огнева мощ, която имат на разположение, за да задържат напредващата тълпа, докато пристигне хеликоптерът. Вдигна автомата си и опря дулото му на дънера. Вражеските фигури бяха на трийсетина метра от тях. Пръстът му леко галеше спусъка.

— Чакайте… чакайте… — рече Кемрън. — Изберете си… целите.

Двайсет и четири метра. Войниците — повече от четирийсет, доколкото виждаше, — приближаваха бавно. Всички като че ли бяха с автоматични оръжия.

— Още няколко секунди… огън!

Седмината от „Мамбо“ и Кемрън откриха огън наведнъж. Всеки отговаряше за определен участък пред себе си в сектор 30 градуса и имаше грижата за неприятеля в него. Отделните сектори се застъпваха, за да покриват целия периметър пред тях.

Кемрън видя, че още в първите секунди паднаха над петнайсет души. Другите потърсиха прикритие зад близките дървета.

— Не стреляйте! Не стреляйте! — извика Ортис. — Не стреляйте, докато не си изберете цел!

Докато стрелбата затихваше, Кемрън дочу тихото плътно бръмчене на хеликоптера наблизо. Взе радиотелефона.

— „Сталиън-1“… „Сталиън-1“, тук… „Мамбо“, приемам.

— Господи! Какво, за бога, става там долу, „Мамбо“? Чувам стрелбата чак тук горе.

— Загазили сме… яко, „Сталиън-1“. Трябвате ни долу… на сечището до… блатото.

— Разбрах. Там сме след трийсет секунди.

— Разбрано… трийсет секунди.

Той погледна към Ортис.

— Време е да… се измитате… оттук, Тито.

— Добре. Всички да ми хвърлят резервните си пълнители и да се изтеглят. Изтеглете се. Всички! Назад! Назад!

Петима души подадоха пълнителите на Ортис, изпълзяха назад няколко крачки, после изчезнаха бегом.

Зимър отиде при тях.

— Да тръгваме, братко!

— Добре, братле. Помогни ми за него.

Изведнъж стрелбата започна отново. Кемрън погледна назад към гората и видя, че войниците се движат към тях. Тримата изстреляха няколко пълнителя и принудиха врага отново да потърси укритие зад дърветата.

— Хайде. Да вървим!

Кемрън погледна Ортис.

— Момчета, вие… продължавайте. Аз не мога… няма да успея, човече.

— Виж го ти, не можел — озъби се Ортис. — Идваш с нас.

— А кой ще държи… тези копелета под обстрел? Кой? Хайде, вие… двамата оставете ми… оръжията си и се пръждосвайте оттук… преди да ни очистят всички. Тръгвай, Тито. Това е… заповед.

Няколко души приближаваха към тях. Кемрън насочи автомата и стреля. Един падна, другите скочиха отново зад дърветата. Бяха вече на десетина метра и бавно напредваха.

— Какво… чакаш, сержант Ортис? Дадох ти изричната идиотска заповед. Тръгвай и вземи… редник Зимър със себе си. Хайде, по дяволите. ХАЙДЕ!

Ортис беше очевидно слисан, докато двамата със Зимър бавно отстъпиха назад.

За миг Ортис и Кемрън впериха погледи един в друг. В очите на младия латиноамериканец имаше сълзи.

— Бог да те благослови, братко! — Те хукнаха към сечището, което беше почти на шейсет метра от тях.

Кемрън пак беше сам. Ролите изведнъж се бяха променили. Време за разплата, мислеше Кемрън. Провидението най-после го пипна за онова, което беше направил в джунглите на Виетнам. Не беше му писано да живее с Мари. Това беше покаянието му.

Премести поглед към дърветата и изстреля няколко куршума към две приближаващи фигури. Не улучи и стреля отново, пак не улучи. Зрението му бързо гаснеше.

Шумът от хеликоптера ставаше все по-силен, избухна нова стрелба. Наближиха още фигури. Кемрън се опита да отвърне на огъня, но от дулото не излетяха куршуми. Пълнителят беше празен. Кемрън го извади и сложи последния, докато вражеските попадения обсипваха поваления дънер и от него летяха във всички посоки парчета дърво и кора. Той зареди автомата, вдигна го и пусна къс 10-секунден ред. Петима души паднаха. Другите се скриха зад дърветата на по-малко от девет метра от него.

Кемрън продължаваше да мига, за да оправи зрението си, но се оказа безполезно. Започна да чувствува хлад. Ръцете му трепереха. Той захвърли автомата встрани и грабна колта на Ортис. Отново го насочи към гората, но не виждаше и не чуваше нищо освен шума от хеликоптера.

Забеляза трима, не, четирима души отпред вляво. Насочи дулото натам, докато отсреща засвяткаха огънчета. Дървото се пръсна пред очите му, заслепявайки го. Падна по хълбок, но успя да преодолее неудържимото желание да вдигне ръце към кървящото си лице. Стисна здраво колта, вдигна го над дънера и стреля напосоки. Кемрън усещаше мощния откат, който тресеше цялото му тяло, но продължаваше да сипе огън по невидимите фигури.

Колтът млъкна. Той го хвърли през дънера и избърса кръвта от лицето си, възвърна си част от зрението с лявото око. Войниците бяха там, черни безлични фигури, на по-малко от шест метра. За миг оръжията им се насочиха към него, а после по целия фланг на гората засвяткаха изстрели. Кемрън се хвърли на земята и грабна колта на Зимър.

Опита се да се претърколи, но цялото му тяло трепереше от студ. Губеше контрол над себе си, кръвта бликаше силно от тялото му. Умът му започна да блуждае. Насили се да се съсредоточи, опита се да вдигне колта, но не можа.

В ушите му нахлу грохотът на „Сталиън-1“, докато хеликоптерът се отлепваше от земята. Той успя. Успя да задържи врага… Над дънера се показа някаква фигура, после втора. Кемрън пусна къс откос, те се извиха и паднаха назад, но на тяхно място бързо се появиха други трима с насочени към него дула. Опита се да стреля, но проехтяха два залпа и той почувствува страхотна болка в лявото рамо и дясната ръка, която почти притъпи всичките му сетива. Над него се бяха надвесили четирима. Кемрън се мъчеше да види лицата им. Искаше да види палачите си.

Отново избухна стрелба. Отгоре. Четиримата се извиха и паднаха на земята. Шумът на хеликоптера стана оглушителен. Помъчи се да вдигне ръце към ушите си, но не можа. Беше отмалял. Беше му студено. Припадаше. Сетне Кемрън дочу някакъв глас сред оглушителните изстрели. Познат глас.

— По-ниско, по-ниско! Ето! Виждам го! Малко вдясно. По дяволите! Не, не! Десния, десния… да, добре е. А сега по-ниско. Така, спри! Спри!

Кемрън видя още някого пред себе си. Този някой се наведе и го повдигна. Защо? Защо си правиш труда? Не виждаш ли, че умирам? Кемрън се помъчи да окаже съпротива, но мускулите му пак го подведоха.

— Спокойно, братко! Това съм аз, Тито! — Ортис надвика шума от стрелбата. — Не си си помислил, че ще те изоставим, нали?

Кемрън се помъчи да каже нещо, но дори и устните му отказаха. Искаше да каже, че вече не го е грижа. Че нищо няма значение, че просто иска да го оставят на мира, самичък, да изкупи греховете си от миналото. Така му било писано. Усети как ръцете на Ортис го повдигат. Младият сержант завързваше кабел около отпуснатото му тяло.

— Добре. Давай, давай! Изтеглете го!

Кемрън усети, че краката му се отлепят от земята. Плаваше. Сетне болката започна да затихва. Обля го ослепителна светлина. Вече не му беше студено. Светлината го топлеше. Усети, че около него има хора. Накрая започна да разбира какво става, когато от светлината се появи нечий силует. Той приближи. Ортис се усмихваше, наведен над него.

— Ще се оправиш, amigo. Всичко ще бъде наред.

Кемрън се усмихна немощно, докато зрението му отчасти се върна. Някой държеше над него бутилка.

Всичко свърши. Около него бяха и седемте оцелели от „Мамбо“. Бяха успели въпреки нищожните шансове. Обзе го дълбоко чувство на задоволство. Старото усещане за вина беше изличено от чувството, че е постигнал нещо, че е успял в нещо. Още го болеше за смъртта на Скергън, но беше доказал на себе си, че не е страхливец, че може да даде живота си за своя боен другар. Очите му се наляха със сълзи, някаква смесица от радост и физическа болка.

Небето беше ясно. От перките на хеликоптера започнаха да проблясват ярки лъчи, щом под яркосиньото небе се появи синият океан. Ято фламинго се впусна в грациозен полет, когато „Сталиън“ се понесе над пясъчния бряг. Кемрън го наблюдаваше през сълзи.

[1] Пресвета майко, приятелю. (исп.) — Б.пр. ↑

[2] Боже мой! (исп.) — Б.пр. ↑

Епилог

Белият дом

Пруит седеше спокойно, докато президентът привършваше четенето на неговия доклад за спасителната операция. За пръв път бяха само двамата. Президентът остави на бюрото закачените с кламери листове хартия и втренчи поглед в него. Пруит не беше сигурен как ще реагира той. Все пак не беше изпълнил изричната заповед на Карлтън Стайс.

— Добре, Том. Както изглежда, за мен може да възникне малък проблем. От една страна, мога да разбера защо си действувал по такъв начин. Ти рискува страшно много, казвам ти, защото ако нещо се беше оплескало с тази неразрешена спасителна операция…

Пруит въздъхна.

— Зная, господин президент. Зная, че поемах риск, но се отнасяше за живота на американци, сър. Не можех просто да извърна глава.

— Както казах, ти рискува и този път май спечели. Върна у дома нашите момчета и за това те поздравявам, но съвсем сериозно те съветвам да не го повтаряш. Би могло да се окаже пречка за кариерата ти.

— Разбирам, сър.

— Добре. От друга страна, Том, трябва да се справям с министъра на отбраната, който е много разстроен. Той настоява да те притисна за стореното от теб, но аз не мога да направя това.

— Сър, нямах намерение да се опълчвам срещу министъра…

— О, не, ти се опълчи, Том. Не ме лъжи. Зная, че това ти е доставило неизмеримо удоволствие, но този път ти се размина. Карл просто ще трябва да го преглътне. Говорих вече с него днес по този проблем и макар че не хареса моя отговор, той ще се примири.

Пруит се поразмърда в стола си.

— Ако не възразявате, сър. Какъв всъщност е Вашият отговор на този проблем?

— Лесен, Том. Продължаваме както преди. Карл си запазва поста, ти също. И двамата вършите чудесна работа. Разбирам защо Карл е постъпил така. Той просто се грижеше за интересите на това правителство. Тревожеше се да не се разчуе за нападението. Но аз разбирам и причините за твоите действия. Ти спасяваше живота на американци и се справи изключително добре. Това е всичко. Цялата тази работа от самото начало беше секретна и ще остане в тайна. „Лайтнинг“ се върна цяла и НАСА пак е на прав път.

— Сър, ами другите войници? Онези, които не се върнаха?

— Вече говорих с френския президент, Том. През следващите няколко месеца се очаква да станат тихомълком няколко промени. Държавният секретар ще се срещне идната седмица при закрити врати с европейските ръководители, за да обсъдят този и други проблеми. Не се тревожи, онези войници ще бъдат погребани с почести, където трябва, а виновните ще бъдат наказани.

Пруит се облегна и кимна.

— Що се отнася до племенника ти Джордж, искрено съжалявам за случилото се. Снощи позвъних на снаха ти да й изкажа моите съболезнования.

— Много мило от Ваша страна, сър. — Пруит въздъхна при мисълта за съкрушената си снаха и двете й дъщери. — Тя полага всички усилия да се държи.

— Ужасна работа, Том. Такава голяма загуба.

— Разбирам, господин президент.

Президентът помълча.

— А сега ми кажи как е твоят агент?

— По-добре, сър. Ще може да се движи с бастун след няколко седмици. Според лекарите кракът му до една година почти ще се е оправил. Доста лошо го е счупил.

— Радвам се да чуя, че ще се оправи. Погрижи се за него.

Пруит се усмихна.

— Вече съм се погрижил, сър.

— Добре. Хора като Стоун са ценни за нашите разузнавателни служби.

— Разбирам, сър.

Президентът стана и протегна ръка през бюрото. Пруит също стана и се здрависа.

— Ти направи голяма услуга на родината, Том. Жалко, че никой няма никога да узнае за това.

— Е, така е в нашата професия, сър. Благодаря Ви, господин президент.

— Не, Том. Аз ти благодаря.

Национално гробище „Арлингтън“, щата Вирджиния,

месец по-късно

Под навъсеното небе безброй на пръв поглед гробове съхраняваха тленните останки на заслужилите почит мъртви. Редици след редици. Някои известни, други не, но погребаните там приживе са имали обща цел: всички те са живели и умрели за запазването на демокрацията, свободата, мира. Едно до друго лежаха няколко поколения: воините от революцията, мексиканската и гражданската война, двете световни войни, Корея, Виетнам, Гренада и Близкия изток. Всички те се бяха отзовали на призива на родината. Всички бяха загинали достойно.

В черен костюм и пардесю новоназначеният ръководител на парижкото бюро Кемрън Стоун стоеше встрани, подпрял се на бастуна, който лекарите му бяха казали, че ще използва дълго време. Счупеният му крак беше в гипс. Гледаше осемте ковчега — осем войници от „Мамбо“ бяха загинали в служба на родината си. Телата им бяха върнати тайно от френското правителство, след като приключи съвместното разследване. То доведе до отстраняването на видни личности от френските и германските въоръжени сили и до ареста на служители от френската полиция, а и на доста влиятелни европейски бизнесмени. Ръководителите на ЕИО избраха ново ръководство на Атена и му възложиха да продължи усилията за разработката на „Хермес“ и „Колумб“. Този път обаче това щеше да стане под зоркото наблюдение на държавните ведомства. Европа щеше да разширява участието си в изследването на космоса, но заедно с други страни и за благото на цялото човечество.

Кемрън свъси вежди, когато гвардейците от почетния караул сгънаха знамената, които покриваха ковчезите, и ги занесоха на семействата на загиналите. Душата го заболя, като видя повече от десетина деца до облечените в черно осем жени. Там беше и генерал Джек Олсън със съпругата си. Кемрън не откри други висши военни и не беше изненадан. За света тези мъже бяха загинали при военно учение в Панама.

Той въздъхна. Ако не друго, осемте разбити семейства поне нямаше да се тревожат вече за пари. Освен получената от всички застраховка живот, ЕИО им беше раздала тайно неизвестна, но значителна сума. Две думи хрумнаха на Кемрън, когато Пруит му каза, че парите всъщност идват от конфискуваните швейцарски сметки на Вандерхоф: поетична правда. Той се усмихна измъчено.

Премести погледа си върху двама униформени мъже далеч вдясно. Кемрън не ги познаваше лично, но беше видял снимките им във вестниците. Единият беше в изцяло бялата униформа на ВМС, другият носеше синята униформа на ВВС. Това бяха астронавтите, които изведоха „Лайтнинг“ в първия й полет в космоса. Кемрън се усмихна при мисълта, че никой всъщност няма да разбере някога какво беше ставало по улиците на Париж, в джунглите на Гвиана и в дълбините на космоса. За света полетът на „Лайтнинг“ беше пълен успех. НАСА отново бе стъпила на крака. По-малко от час след кацането повреденият двигател бързо беше маскиран под специалните обтекаеми площи, които обикновено се използваха, за да намалява челното съпротивление при орбитални полети. Совалката щеше да стигне в този вид до Кейп Канаверал, където техниците от „Рокетдайн“ вече бяха готови да инсталират нов двигател.

„Атлантис“ излезе в космоса един ден след като „Лайтнинг“ кацна във военновъздушната база „Едуардс“. От НАСА просто обявиха, че поради промяна в приоритетите на програмата заплануваната обща тренировка на действия при извънредни обстоятелства се отлага за неопределено време. НАСА подходи съвсем бегло към проблема, печатът доста изненадващо постъпи по същия начин. В крайна сметка първоначалната мисия на „Лайтнинг“ беше завършила успешно и, както се оказа, „Атлантис“ също се справи със задачата да изведе спътник в орбита.

— Добре ли си?

Кемрън се обърна и погледна Мари в очите, докато тя хвана ръката му и я притисна здраво. Мари беше останала до леглото му през дългия период на възстановяване. Тя беше приела административен пост в новата Атена в Париж. Щеше да вземе самолета от летище „Дълес“ след четири часа. Кемрън трябваше да остане във Вашингтон още две седмици до завършването на всички медицински прегледи, след което също заминаваше за Париж.

— Да, но те не са.

— Ти направи всичко възможно. Върнаха се поне някои от тях… в това число и ти.

Кемрън кимна.

— Ще ми липсваш — рече тя.

Кемрън се усмихна.

— И ти ще ми липсваш, но няма да е за дълго. Ще дойда в Париж за нула време.

Мари също се усмихна.

Кемрън вдигна глава и погледна пак към Кеслър и Джоунс. Видя, че Кеслър обърна глава към него, сетне каза нещо на Джоунс, който също погледна към Кемрън. После стана нещо много странно. Двамата астронавти застанаха мирно и му изкозируваха.

Кемрън се усмихна, също застана мирно и им отдаде чест.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.